Библиотека

ТРАГОМ СЛОВЕНА

Књига 59

Уредник

Весна Пешић

Лектура и коректура текста

Пешић и синови

Штампа

Атеље Сава

Дизајн

Душан Драшковић

Продаја

062/1264-824

063/264-824

064/222-3716

Tiраж

500

© Аутор

и

Издавач „Пешић и синови“

11000 Београд, Топличин венац 17

тел./факс: +381/11/2183-740

www.pesicisinovi.co.rs

e-mail: veca.pesic@gmail.com

ISBN 978-86-7540-177-3

АРМИН КАПЕТАНОВИЋ

КЉУЧЕВИ СРПСКЕ ИСТОРИЈЕ

ИСТИНИТЕ ПРИЧЕ О НАЈВЕЋИМ СРПСКИМ ИСТОРИЈСКИМ ЗАБЛУДАМА

ПЕШИЋ И СИНОВИ

Београд, 2013.

САДРЖАЈ

Предговор

Трачке речи и српски језик

Шта је била визија Светог Саве?

Да ли је Вук Бранковић био издајник?

Колубарска битка

Прича о Титу, Дражи и антифашизму

Предговор

Колико Срби познају своју историју? Пре много година постало ми је јасно да је једини исправан одговор на ово питање, нажалост, једно категорично: ВРЛО МАЛО! И не само да су слабије образовани Срби лоше познавали своју историју, већ је та оцена у подједнакој мери важила и за оне наводно високо образоване! Како је мене историја одувек веома интересовала, иако сам по струци био дипломирани математичар-информатичар и својевремено релативно познат шаховски мајстор, кренуо сам сâм у мукотрпну потрагу за одговорима на питања која су ме копкала.

Да бих до тих одговора дошао било је потребно да проникнем иза густе и непрозирне завесе коју је “званично призната историјска наука” нескривено и систематски бацала на кључне историјске догађаје из српске прошлости. И што сам више истраживао, откривао и повезивао, указивала ми се једна потпуно различита, али истовремено и много истинитија слика од оне која ми је до тада била презентирана.

Прво кључно питање српске историје за мене је било: Колико су Срби заиста стари као народ и колико су слични старим народима Балкана – Илирима и Трачанима, као и у којој мери баштине њихово културно наслеђе?

Први пут сам се ово запитао кад сам својевремено прочитао завршетак текста који је био уклесан на споменику на Косовском пољу, подигнутом у част Кнеза Лазара и других српских јунака погинулих у Косовској бици:

“...И све ово речено сврши се

лета 6897, индикта 12, месеца 15, у дан уторак,

а час је био шести или седми,

не знам, Бог зна.”

Какав је ово датум и година: 6897?! Колико је мени било познато, Косовска битка се догодила 28. (по јулијанском календару 15.) јуна 1389. године!? Био сам фасциниран тиме да овај убедљиво најстарији познати календар, који почиње 5508. године пре нове ере, нико осим Срба никада пре и нигде другде није користио, а да о томе нико од историчара не жели да проговори ни реч, већ и даље терају своју причу о “досељавању Словена на Балкан”!

Наравно, прави, дубоки, слојевит и комплетан одговор на сва ова питања захтевао је много шире и много дубље истраживање и суптилно и индиректно логичко закључивање, као и интелигентно повезивање познатих чињеница да би се права истина некако ископала из наслага вековног бесмисла. Први есеј у књизи коју држите у рукама је управо посвећен давању темељитог и свеобухватног одговора на једно од кључних питања српске историје: Колико су данашњи Срби слични античким Трачанима? У њему је пружен јасан одговор на ово питање, документован мноштвом чињеница и доказа о дубоким, органским, нераскидивим и непорецивим везама и паралелама између језика, веровања, обичаја, традиције и културе античких Трачана и језика, веровања, обичаја, традиције и културе модерних Срба. Антички Трачани и Илири, који су по наводима “званично признате историјске науке” наводно “нетрагом нестали”, баш у тренутку кад су се наводно “Словени доселили на Балкан”, не само да су били наши директни преци у буквалном, биолошком смислу те речи, већ су и њихова целокупна култура, традиција и веровања и данас живи у култури, традицији и веровањима српског народа!

Наредно кључно питање српске историје на које сам пробао да нађем одговор било је: Шта је то Растко Немањић, односно Свети Сава желео да постигне и сачува својим неуморним залагањима на успостављању и учвршћивању независне српске државе и цркве на Балкану? Интересантно је, али уједно и веома симптоматично да, упркос мноштву радова професионалних историчара о животу и делу Светог Саве, на ово просто питање јасног и децидног одговора у “званично признатој историјској науци” – једноставно нема! Дакле, поставља се питање да ли Срби уопште правилно схватају и разумеју непоновљиву улогу и огроман значај тог великог човека у сопственој историји? Други есеј је управо посвећен давању јасног и децидног одговора на ово, друго кључно питање српске историје.

Следеће кључно питање српске историје гласи: Да ли Срби данас знају шта се заиста десило на Косову пољу 28. (односно 15.) јуна 1389. године? С обзиром на енорман значај Косовске битке у српској националној свести, култури и историји, запањује податак да је и данас, више од 600 година после те чувене битке, званична историографска верзија тог догађаја препуна нејасноћа и очигледних нелогичности. Зато сам узео на себе незахвалну дужност да коначно, једном заувек, дешифрујем и потпуно реконструишем прави, истински ток Косовске битке и дам одговор на све нелогичности и недоумице с њом у вези! Како то није био нимало лак, ни једноставан посао, јер су историјски подаци о тој бици веома често били непоуздани и контроверзни, био је потребан изузетно танан и суптилан осећај да се међу мноштвом расположивих података уоче они који, макар и у индиректним назнакама, говоре о стварном току догађаја. Трећи есеј у овој књизи представља коначан резултат тог мог истраживања, које даје једну потпуно нову, фактички и логички беспрекорно чврсту и веома убедљиву верзију догађаја у вези Косовске битке и успут пружа врло јасне и логичне одговоре на сва постојећа питања и недоумице везане за њу, а на које званично призната историографска верзија догађаја до сада уопште није била у стању да понуди иоле сувисле одговоре.

Четврто и пето кључно питање српске историје су блиско повезани и тичу се српске историје 20. века.

Четврто кључно питање српске историје гласи: Ако би требало изабрати један једини догађај из целокупне историје Срба у 20. веку као преломни и апсолутно најважнији, који би то догађај био? Двадесети век је био истовремено и век великих тријумфа и век великих несрећа, пораза и искушења за српски народ, тако да на ово питање несумњиво постоји мноштво могућих одговора. Ипак, пре него што наставите са читањем, молим вас да на овом месту кратко застанете и размислите сами о одговору на ово питање. На памет вам могу пасти разни догађаји: победа у Првом светском рату и стварање Краљевине СХС непосредно затим, геноцид над Србима током Другог светског рата у НДХ и Великој Албанији, долазак комуниста на власт после Другог светског рата, распад земље и грађански ратови током 1990-их, бомбардовање СРЈ од стране НАТО пакта 1999. године итд.

Па ипак, један догађај засењује све горе споменуте догађаје по свом значају зато што лежи у корену свих њих. Да ли вам је постало јасно о ком је историјском догађају реч? Ради се о – Колубарској бици!

Веровали или не, та величанствена победа српске војске над неупоредиво надмоћнијим аустро-угарским снагама лежи у корену свих каснијих догађаја, који су се Србима десили током 20. века! Она је представљала онај преломни историјски тренутак после ког је историја Срба кренула у једном правцу, иако је лако могла да крене и у сасвим другом! Притом је најважније имати у виду да тај правац није био одређен само генијалношћу Војвода Мишића и Путника, већ и захваљујући помоћи коју су Срби тада, у том најкритичнијем тренутку своје новије историје добили од свог највећег и најважнијег савезника – Бога! Непобитна је истина да је директно Божја промисао водила српску војску и штитила је у најкритичнијим тренуцима ове историјске битке! Од рањавања генерала Бојовића и воље Судбине да на његово место у том критичном тренутку дође велики Живојин Мишић, који је на лицу места смислио и реализовао свој генијални победоносни план, па до потпуно незаштићене колоне Прве армије током њеног повлачења од Дрине према централној Србији, коју је Друга армија својим превременим повлачењем током ноћи оставила на неколико сати потпуно незаштићену пред непријатељем, а коју је у тим тешким тренуцима заштитио једино Бог!

Прича о Колубарској бици је управо важна због тога да Срби схвате да је њихова судбина и судбина Србије и даље у Божјим рукама и да Бог Србе никада није, нити ће икада оставити на цедилу! То је најважнија лекција коју сваки Србин и Српкиња треба да схвати из приче о Колубарској бици! Бог ће увек бити уз верни народ, али претходно тај народ мора поново да постане вредан његове помоћи, као што су то биле генерације наших прадедова и чукундедова!

И на крају, најважнија прича о нама самима: Ко су заправо били Тито и Дража? Како је уопште било могуће да велики српски патриота Дража Михаиловић међу Србима временом постане омражени симбол издаје, а да Тито, вишеструки страни агент потпуно лажне биографије, за ког се ни данас са сигурношћу не знају ни његово право име, ни презиме, а ни порекло, постане идол милионима Срба и толико их залуди да не буду у стању да схвате деценијама за кога тај човек заправо ради и какву им страшну судбину припрема? После свега, неизбежно се поставља питање: Да ли би прича о Титу или било шта слично уопште били могући негде другде на свету? Искрено, не верујем. Прича о Титу и Дражи је заправо трагична и отрежњујућа прича о нашој мрачној страни, о томе како смо у стању да сами себи будемо најгори непријатељи. Што пре то схватимо, то боље по нас. Прича о Титу и Дражи мора бити највећа могућа опомена за сваког поштеног човека у овој земљи да су последице одрицања од себе и своје историје и културе увек трагичне. Срби су то као народ више пута искусили у 20. веку и време је да сад коначно покажу да су научили лекцију!

На крају овог предговора желим још само да изразим своју најискренију и најтоплију захвалност свима у издавачкој кући “Пешић и синови” на њиховом великом и непроцењивом труду и помоћи, без којих се ова књига никада не би појавила пред читаоцима.

Трачке речи и српски језик

Данас је, првенствено захваљујући преданом раду српске аутохтоне историографске школе, у озбиљној историјској науци прихваћена теза да су Славјани истински староседеоци Подунавља и Балкана. (Термин “Славјани” је, иначе, много прецизнији и правилнији од уобичајеног “Словени”, јер директније указује на оригинално значење те речи, којом су у стара времена били звани сви правоверни антички Раси, односно сви они који су СЛАВИЛИ СЛАВУ!) Археолошки и други материјални и културни докази кристално јасно указују на директан историјски, духовни и друштвени континуитет култура античких и модерних становника овог нашег дела Европе. Суочене са непорецивом истином о Винчанској (заправо Сурубачкој!) култури као темељном, славјанском исходишту европске цивилизације, а што у парампарчад разбија све досадашње фантазмагорије о некаквим “Индо-Германима” као главним носиоцима античке европске цивилизације, за које присталице ватиканске и бечко-берлинске верзије историје Европе као свој последњи аргумент извлаче некакву “потпуну различитост” језика којима су наводно говорили антички и модерни становници Подунавља и Балкана.

Тако је, на пример, у европску историографију сасвим озбиљно ушао став да су Београд наводно “прво основали Келти, а онда и Римљани”, као и да се језик античких Етрураца наводно “може само читати, али не и разумети” (sic!). А у ствари, Београд је вероватно једно од ретких, ако не и једино место на планети за које се зна његово препотопно име: Београд је у ствари онај легендарни град СУРУБАК из предања старих Сумера, односно праисторијски СРБАК (!). Такође, стари натписи на етрурским гробницама и дан-данас су потпуно разумљиви на модерном српском језику и то без икаквог превода, а Винчанско писмо чак и после 10 миленијума и даље практично идентично са модерном “ћирилицом”!? Очигледно, неко овде дебело на говори истину – Београд је био славјански и српски много пре “Келта” и Римљана, а стари Етрурци би и данас могли без већих проблема комуницирати са Србима, и писмено и усмено.

Па ипак, бечко-берлинске и ватиканске присталице и даље упорно понављају да се језик старих становника Балкана “не може са сигурношћу утврдити”, те да се зато “не може говорити о идентичним народима” (sic!).

Па стварно, којим су то језиком, на пример, говорили антички Трачани? Да ли је то могуће некако утврдити? Да ли постоји неки тест којим би се теза о директној лингвистичкој вези античких и модерних становника Подунавља и Балкана могла потврдити или оповргнути? Срећом, у старим записима пронађене су 23 обичне, свакодневне трачке речи, које су као такве остале записане првенствено у старогрчким и староримским текстовима. За већину тих речи је наведено и њихово оригинално значење, онако како су то значење разумели странци, аутори тих текстова. Оно што је најважније је да су све те речи и њихова значења били забележени искључиво ПОСЛЕ ДИРЕКТНОГ КОНТАКТА странаца са старим Трачанима, што тим речима и њиховим тумачењима даје огроман лингвистички значај, јер то нису лична или географска имена, чије порекло понекад може бити нејасно и магловито, већ ОРИГИНАЛНЕ РЕЧИ ТОГ ЈЕЗИКА, које су се користиле у свакодневном говору и које су са собом носиле онај пратећи и толико важан лингвистички, културни и друштвени контекст и чији су облици органски извирали директно из језика, веровања и обичаја старих Трачана. То издиже те 23 речи као круцијалан лингвистички материјал, на бази чије анализе ће вероватно бити могуће извести неке јасније закључке о томе каквим су то језиком заправо говорили антички становници Подунавља и Балкана, као и у коликој су мери језик и култура данашњих Срба уопште слични и повезани са језиком и културом старих Трачана. У свом записаном облику и значењу, те 23 познате трачке речи су:

1. asa – у наведеном значењу “ждрепчева нога или копито”;

2. bólinthos – у наведеном значењу “дивљи бик, бизон”;

3. bria – чест завршетак назива трачких градова, у претпостављеном значењу “утврђено место, град”;

4. briza – у највероватније нетачно наведеном значењу “пшеница, раж”, а заправо много вероватније “пиринач, рижа”;

5. brynchós – у наведеном значењу “врста трачког жичаног инструмента, трачка гитара”;

6. brytos (у мушком роду), bryton (у средњем роду), brutos или bryttion – у наведеном значењу “ферментисани и благо алкохолисани напитак, пиво”;

7. dinupula (sinupyla) – у наведеном значењу “дивља тиква”;

8. génton – у наведеном значењу “месо за јело, печење”;

9. kalamíndar – у наведеном значењу “платан”;

10. kemos – у наведеном значењу “врста воћке са кесицама или чаурама”;

11. ktístai – у наведеном значењу “неожењени трачки људи, монаси”;

12. midne – у претпостављеном значењу “родно место, село”;

13. póltyn – у наведеном значењу “заштитна ограда или торањ фортификационог утврђења, изграђеног од балвана или трупаца”;

14. rhompháia – у наведеном значењу “копље”;

15. skálme – у наведеном значењу “кратки мач, нож”;

16. skárke – у наведеном значењу “врста трачког сребрног новчића”;

17. spínos – у наведеном значењу “врста камена који гори кад се прелије водом”;

18. torélle – у наведеном значењу “жалосна песма, тужбалица”;

19. zalmós – у наведеном значењу “уточиште, скровиште”;

20. zeirá, zirá – у наведеном значењу “врста трачке горње одеће”;

21. zelâs, zelas, zeilá или zílai – у наведеном значењу “вино”;

22. zetráia – у наведеном значењу “посуда за кување, лонац, шерпа”;

23. zibythides – у наведеном значењу “племенити трачки људи и жене”, у нешто ширем смислу “свештеници, аристократе”.

Овде ће бити изнесено ново аргументовано виђење коренског значења и порекла за све ове трачке речи, као и многобројни јасни докази о дубоким значењским и морфолошким, али и религиозним и културним везама и паралелама које оне имају са модерним српским језиком и културом. Да би се унапред елиминисала било каква евентуална примедба о произвољности и ненаучности понуђених објашњења, у овом раду ће за сваку од тих речи прво бити цитирано званично научно објашњење, дато у студији бугарског лингвисте Ивана Дуриданова, својевремено објављеној на сајту:

http://members.tripod.com/~Groznijat/thrac/index.html (где је осим ове 23 речи било презентовано и доста другог материјала везаног за трачки језик, као што су лична имена, имена места, планина, река итд.). На тај начин ће сваки читалац овде моћи да јасно упореди логичност, озбиљност и утемељеност и једног и другог приступа и објашњења.

Овај бугарски научник у разним поглављима своје студије даје доста оригиналног и веома интересантног материјала за анализу трачког језика, при томе наравно дајући стандардна објашњења тотално натопљена антиславјанским интерпретацијама бечко-берлинске историографске школе. Оно што је, међутим, веома интересантно и индикативно је да, објашњавајући етимологију трачких речи, господин Дуриданов проналази њихове везе и сличности са речима из многих разних језика као, на пример, са речима из литванског језика (највише), санскрта, латвијског, али и “старо-бугарског”, “старо-пруског”, албанског, грчког, украјинског, руског, иранског, ирског, исландског и још много других, међутим АПСОЛУТНО НИЈЕДНА РЕЧ није ни покушана да буде објашњена уз помоћ модерног српског језика! Чак на једном месту (кад говори о топонимима), аутор студије мирне душе рече да “остаје нејасно како су то стари топоними прешли у модерни бугарски језик” (sic!) и даде неколико примера!? Међутим, јасно је већ на први поглед да велики број речи са овог списка просто “вришти” на српском, док се преостале речи на веома логичан и природан начин могу довести у везу са сродним речима из данашњег српског језика.

Па да видимо, дакле, каква то веза постоји између модерног српског језика и те 23 сачуване и забележене трачке речи.

ЦИТАТ: "1. asa ‒ 'colt's foot (Tussilago farfara)'. That was its Bessian name according to Dioskurides. It is related to the Lit. dial. Asys 'horse-tail, Equisetum', Latv. ashi, asha, as 'horse-tail, sedge, rush', which are probably related to the Latv. a, ass 'sharp', Old-Bulg. ostre, Lit. ashtrùs 'sharp'."

ОБЈАШЊЕЊЕ: По тези бугарског научника трачка реч ASA наводно има везе са речи АША, што је како је познато прекривач за коњске сапи, и што је касније, индиректним преносом значења, постала реч за коњски реп у неким језицима. У бесциљном лутању бугарском научнику на памет паде и реч ОШТАР и с тим у вези помену неке језике, али наравно не и српски!? Међутим, у оригиналном објашњењу лепо пише да је реч ASA на трачком означавала НОГУ ИЛИ КОПИТО МЛАДОГ КОЊА! Па сад, какве везе имају коњски реп и оштрина са коњском ногом? Наравно некакве, међутим то је “научно објашњење”, зар не? Елем, да пробамо ми са нашим “ненаучним”: у српском језику постоје речи ГАЗ или ГАЖЕЊЕ у значењу “ход или кретање на ногама преко нечега или кроз нешто, прелажење или пролажење ходом”, али и “насилно прелажење преко нечега, уништавање прелажењем”, као и од ње изведени глагол ГАЗИТИ, који сви представљају најдиректније могуће лингвистичке сроднике те трачке речи. Са друге стране, у данашњем српском језику постоји и друга блиска значењска и морфолошка веза са том трачком речју. Наиме, у српском језику се и данданас за младог и неприпитомљеног коња каже ПАСТУВ! Корен те речи је управо оно што нам треба (П)АС + ТУВ. Део АС несумњиво води порекло од наведене трачке речи за коњску ногу, а ТУВ долази од ТУВИТИ, УТУВИТИ у значењу “учити, научити”. У том контексту, сасвим је могуће да је ова трачка реч оригинално заиста и гласила АС(А)ТУВ, а да се сугласник П на почетку речи временом појавио као придодати елеменат. Ово следи из тога што први део речи (ПАС-) логички никако не може бити везан за испашу, јер је познато да и друге домаће животиње (краве, козе, овце итд.) пасу, па у њиховим именима ипак нема никакве референце на ту активност. С тим у вези је занимљиво да се јасна веза са испашом може наћи у имену једне друге домаће животиње која уопште не пасе (!), а то је ПАС, односно то је она животиња која заједно са ПАСТИРОМ изводи друге домаће животиње НА ПАШУ, чува их тамо од напада дивљих звери и увече враћа кући! Очигледно, значење речи ПАСТУВ треба тражити у оним особинама те животиње по којима је она јединствена, односно по којима се разликовала од свих других животиња, а посебно од припитомљених коња! Дакле, реч (П)АС-ТУВ би у ствари значила “хитронога животиња коју тек треба научити да на људску команду крене, трчи и стане”, односно “дивља, неприпитомљена и хитронога животиња”, што је управо савршено тачан опис дивљег ждрепца, ког је тек требало научити да слуша људске команде. Такође, трачка реч за коњску ногу ASA је преживела у српском језику и у још једној речи блиско везаној за коње и њихове ноге, а то је КАС, која управо означава ону врсту коњског трка сличног брзом ходу, при ком коњ сваку ногу покреће појединачно. КАС је истовремено гарантовао и брзину и максимално могућу стабилност кретања, без великих потреса и ђипања (за разлику од галопа) и скоро сигурно је првобитно измишљен за дресуру оних коња који су вукли БОЈНЕ ДВОКОЛИЦЕ, чиме се стрелцу гарантовала максимална стабилност у покрету за његово гађање луком и стрелом, јер су се тако и животиња, и возило, и путници у њему кретали константном брзином и остајали на непромењеном одстојању од тла!

ЦИТАТ: "2. bólinthos ‒ 'wild bull, bison'. The word is attested in Aristotle, according to whom that animal lived in the Messapian mountain, which separated the country of the Peonians from that of the Maideans (a Thracian tribe inhabiting the middle course of Struma and upper course of Mesta), and that the Peonians called it mónapos. Therefore, bolinthos was a Maidean, that is, a Thracian word."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Порекло ове речи у значењу “дивљи бик, бизон” уопште није објашњено, премда је очигледно да “BÓLINthos” није ништа друго него ВОЛИНА – велики во или бик!

ЦИТАТ: "3. bria ‒ 'town' (Strab.; Steph. Byz. under the word of Messembria). Both authors state the word was Thracian. It is often found as a second component of Thracian settlement names, for example: Messembria, Poltymbria, Selymbria, Skedabria, etc. The Thracian 'bria' is related to the Toch. A ri, B riye 'town (a refuge on a hill)' "

ОБЈАШЊЕЊЕ: BRIA је био чест завршетак имена трачких насеља, који је карактеристичан и за неке делове данашње Италије (Umbria, Calabria итд.). Корен му је јасно славјански, а то је реч ВРИЈА, тј. оно што ври, кува. Апсолутно исту функцију је имао наводни “угро-фински”, а заправо исто славјански корен -ВАР у називима многих места у Панонији, са потпуно истим значењем. Иначе, корен ВАР долази, исто као и корен ВРИЈА од старе славјанске речи за ватру ВАРА! Тако и дан-данас у свим славјанским језицима имамо глагол ВАРИТИ (кувати, пећи на ватри, али и спајати ватром), као и ВРИТИ (бити загрејан до тачке кључања или веома близу ње, када се на површини загреване текућине стварају карактеристични мехури гаса). Пореклом од речи ВАРА данас у српском језику имамо мноштво речи које су све без изузетка, директно или индиректно, значењем везане за ватру, као што су нпр. ВАРИВО и ВАРЕНИКА у значењу “кувано поврће”, односно “кувано млеко”, ВАР у значењу “ватрени спој два метална дела”, ВАРНИЦА у значењу “искра, жишка”, тј. запаљени комадић дрвета, угља итд. који излеће из јаке ватре, ВАРЈАЧА (од ВАР + ЈАЧАТИ) очигледно у првобитном значењу “жарач”, тј. штап којим се појачавала помало загасла ватра, док је данас та реч у српском језику добила пренесено значење дуге дрвене кашике којом се меша ВАРИВО, али и ВАРАВ и ВАРАТИ СЕ, које наизглед немају везе са ватром, већ означавају привид, особину нечега што на трен изгледа стварно, па онда нестане – баш као ватра, па све до руске речи САМОВАР и многих других. Штавише, чак и позната грчка реч за старе Славјане ВАРВАРИ највероватније потиче управо од корена ВАР-, односно она је највероватније директно указивала на њихову надалеко познату способност да обликују метал боље од било кога другог у то време, јер су стари Србо-Славјани Балкана и Мале Азије, а што је из историје добро познато, били не само водећи ковачи антике, већ и аутентични проналазачи металургије као целе гране људске делатности! Славјани Балкана и Мале Азије су били први људи у историји који су топили и ковали метал, тј. ВАР ВАРИЛИ! Познато је да су тада у људској историји развијене ПРВЕ ТЕХНОЛОГИЈЕ ОБРАДЕ МЕТАЛА, а за топљење метала и обликовање разних оружја и оруђа одувек су биле потребне ПОСЕБНО ВЕЛИКЕ И ИНТЕНЗИВНЕ ВАТРЕ! Насеља у којима се ковало оружје су по правилу била лоцирана на стратешким и доминантним локацијама и била су добро заштићена од напада, првенствено зато што су у случајевима непријатељске инвазије служила као војна упоришта и уточишта за локално становништво, тако да је веома логично што су се управо на тим локацијама (природним узвишењима, речним ушћима, речним острвима итд.) касније развили централни, најстарији делови многих модерних европских градова, међу којима су многи до данас у својим именима задржали суфикс -ВАР, који непогрешиво сведочи о њиховој славјанској прошлости! Из свега наведеног следи јасан закључак да су наставци -BRIA и -ВАР оригинално означавали управо МЕСТА НА КОЈИМА СЕ ТОПИ РУДА И КУЈУ ПРЕДМЕТИ ОД МЕТАЛА, од којих је наравно најважније било ОРУЖЈЕ! Славјанска реч ВАРА је касније пренесена у друге језике и тамо је углавном задржала своје оригинално значење везано за ватру, као што је то нпр. случај са грчком речи ФАРОС, под којим је у историји био познат чувени александријски светионик, а који у ствари и није био ништа друго до на висину уздигнута и непрекидно одржавана ватра, или са египатском ФАРАОН, која је означавала титулу владара старог Египта, и која није значила ништа друго него да је тај владар директна реинкарнација Сунца на земљи, односно да је био египатски еквивалент ВАРУНИ, хиндуистичком божанству ватре и врховном божанству целог космоса! А то, само по себи, јасно објашњава зашто је фараон у старом Египту био истовремено и врховни свештеник култа плодности, ког су симболисали надалеко чувени египатски обелисци, фалусни симболи мушке плодности Сунца, првенствено оличене у његовим зрацима који су својом топлином у пролеће загревали земљу и чинили је плодном. Вероватно после свега овде реченог није потребно посебно објашњавати зашто је једна од најважнијих фараонових дужности била да током своје земаљске владавине надгледа и гарантује својим поданицима регуларно одвијање годишњег агрикултурног циклуса! А недвосмислени докази да је симболизам ватре, као примарног божанског атрибута, на суштински начин присутан и у самом хришћанству представља прастари православни обичај КАЂЕЊА ТАМЈАНОМ (чији дим је у православној теологији репрезент самог Духа Светог!), али и кључна сцена Старог завета у којој се Бог приказује Мојсију у облику ЗАПАЉЕНОГ ГРМА, односно ВАТРЕ! Временом је славјански корен ВАР у другим језицима добио разна пренесена значења, првенствено везана за тврђаве и ратовање, као што је то нпр. горе наведени “угро-фински” корен у значењу “град или утврђење на брду” или нордијско име ИНГВАР, у значењу “израђивач оружја, оружар, ратник” (где је први део ИНГ- очита ономатопеја удара чекића по наковњу). Међутим, савршено је јасно да су и ВАР и BRIA српско-славјанског порекла и да су оригинално били директно везани за ватру (ВАРУ).

ЦИТАТ: "4. briza ‒ 'spelt, rye' (Gal. de alim. facult. 1, 13/6 p. 514. Kühn). The author (Galen) saw this plant in Thracia and in Macedonia and concluded the word was Thracian. It is very probable. There are several etymologies for this word, that of A. Fick being the most acceptable one. A. Fick relates the Thracian briza to the Old-Ind. Vrihi-h, Pers. birinj, Afg. vrize 'rice', Greek orinda=óryza 'rice', from which the Bulg. oriz. There is an alternative interpretation: the Thracian bryza is rlated to the Lith. brizdis 'ling', from the stem of the verb brigzti 'to be torn, to get unraveled'."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Иако оригинално тумачење говори да је трачка реч BRIZA означавала житарице, као што су пшеница и раж, много логичнијом и реалнијом се чини хипотеза наведена у објашњењу бугарског научника да је та трачка реч заправо означавала ПИРИНАЧ, односно да је била лингвистички предак данашњих речи за исту биљку у српском језику РИЖА, и македонском ОРИЗ, јер су обе те речи у очигледној и директној вези са наведеном трачком речи, док се притом не губи практично ништа на значењу, јер је пиринач као биљка веома сличан житарицама, док је у исхрани адекватна замена за хлеб. Оно што је много интересантније је пробати одредити оригинално етимолошко значење те трачке речи, а њега је захваљујући српском језику и њеном једноставном облику могуће извести са приличном поузданошћу. Наиме, познато је да је корен српског глагола БРИЗНУТИ, али и ВРИСНУТИ јединствен и он гласи БРЗ, односно ВРЗ, зависно од изговора. Иначе, сам корен БРЗ-, односно ВРЗ-, изговорен одсечно и кратко, ни не представља ништа друго до очигледну ономатопеју експлозивног звука воде која је изненада и снажно јурнула из нечега, нпр. црева или пробијеног бурета. С друге стране, комбинацијом речи БРЗ- / ВРЗ- и ИЗ се добијају изведени корени БРИЗ-, ВРИЗ- и ВРИС- у општем значењу “изненадно избити из нечега” (као што, на пример, то чини течност под притиском из изненадно начињеног отвора, изненадни врисак из нечијих уста итд.). Карактеристично је да модерни српски глагол БРИЗНУТИ скоро увек означава некакав изненадан и неочекиван догађај који је значењем директно или индиректно повезан са водом или текућинама уопште (“Девојчица је бризнула у плач.”; “Млаз воде је високо бризнуо из фонтане.”; “Нафта је бризнула из цеви.”; “Мастило је бризнуло из пера.” и сл.). И реч ВРИСНУТИ има веома јасну значењску аналогију са овим тумачењем, јер такође означава процес изненадног и неочекиваног отварања нечег (уста) и “истицања” нечега другог (јаука или узвика) одатле. Такође, у данашњем српском језику постоји једна друга фраза, пореклом такође директно везана за корен БРЗ- / ВРЗ-, а то је “ВРЗИНО КОЛО”, која код Србо-Славјана Подунавља и Балкана у давна, предхришћанска времена и није значила ништа друго до “брзо, махнито коло”, а које се И ДАНДАНАС ИГРА жестоким ритмом у неким деловима Источне Србије и у ком се десетак, искључиво мушких играча држе у круг наизменично, тј. сваки други, аналогно тзв. “козарачком” колу, само с том важном разликом да се не држе спреда, већ ИЗА ЛЕЂА, тако да нико од њих заиста и не може да из кола изађе својом вољом, пошто га отпозади у колу држе играчи до њега! Иначе, то брзо коло се вероватно оригинално играло само у веома посебним приликама, највероватније управо онда када је његовим учесницима требало да на тај начин уђу у посебан РЕЛИГИОЗНИ ТРАНС! Овде је важно напоменути да је тај стари и оригинални обичај Славјана Балкана и Мале Азије, да до улажења у алтернативно стање свести долазе уз музику, певање и игру у круг, највероватније представља и директни културни и историјски извор познате ритуалне игре исламских дервиша, који у религиозни транс и виша стања свести такође долазе уз помоћ музике и врћења у круг! Касније међутим, највероватније из потребе новоканонизованог хришћанства да прикаже старија верска уверења и праксу у негативном контексту, фраза “БИТИ У ВРЗИНОМ КОЛУ” је добила изразито негативно значење у смислу “налазити се или вртети се у зачараном кругу из ког нема излаза”, односно “бити ухваћен у замку лошег друштва или лоших околности” (а највероватније понајвише “бити ухваћен у замку демона и лажних божанстава”!), којих одређена особа није могла самостално да се ослободи. Такође је веома занимљиво да се уз помоћ значења корена БРЗ- / ВРЗ- у српском језику могу веома логично интерпретирати значења речи као што су БАЗАР (БРЗАР) и Б(Е,У)РЗА, за које се може утемељено тврдити да своје примарно значење вуку из српске речи “БРЗ”, односно да су оригинално означавале она међусобно договорена места на која су трговци са разних страна света и из разних земаља долазили да за што краће време продају или замене своју робу са другим трговцима и од њих купе или набаве нову, у њиховим земљама ређу и траженију, уместо да губе време чекајући да им робу купе појединачне муштерије, које би обично куповале само мале количине, тек толико колико им је тренутно било потребно. Дакле, дивни српски језик нам својом огромном дубином и старошћу јасно открива да су базари и берзе, историјски гледано, настали као ПРВОБИТНЕ ЛОКАЦИЈЕ МЕЂУНАРОДНЕ ТРГОВИНЕ НА ВЕЛИКО, односно као МЕСТА ДИРЕКТНЕ ТРГОВИНЕ ИЗМЕЂУ ТРГОВАЦА ИЗ РАЗНИХ ЗЕМАЉА, а што је само по себи историјски неспорна чињеница! Но, да се вратимо на пиринач. Као што је познато, та биљка расте изузетном брзином у односу на све друге пољопривредне културе, и то не из суве њиве, већ ИЗ БАРЕ! Трачка реч BRIZA у свом оригиналном значењу “оно што јако брзо избија из воде” има савршено логичну и директну значењску и морфолошку везу са српским глаголом БРИЗНУТИ. Штавише, та реч потпуно верно описује јединственост те биљке међу свим пољопривредним културама, а то је њен ИЗУЗЕТНО БРЗИ РАСТ и то ИЗ ВОДЕ, који се практично може дневно уочавати! Алтернативно, оригинални облик ове трачке речи је могао да буде и “БРИЖА”, у значењу “биљка која (из воде) расте много брже од других” (а од чега би директно и потицала данашња српска реч РИЖА), јер би је и тада странци највероватније забележили на потпуно исти начин.

ЦИТАТ: “5. brynchós ‒ 'guitar for the Thracians' (Hesych.). The word is related to the Pol. brzek 'a ringing, a tinkle', Ukr. brjak 'a ringing, a sound'."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Нешто што се звало “BRYNchós” је заправо била врста “трачке гитаре”, односно врста трачког жичаног инструмента. Може се са сигурношћу претпоставити да је инструмент преживео, али под неким другим именом и, можда, у донекле модификованом облику, јер као што је добро познато музички инструменти, као део културе једног народа или једног региона, ретко кад ишчезавају без трага, већ најчешће опстају упркос свему, било у оригиналном, било у донекле трансформисаном облику. У глувом тумарању бугарски научник шпекулише о вези ове трачке речи са пољским и украјинским речима за звоњаву, односно звук. Главни проблем те тезе је да те две славјанске речи ни својим значењем, а поготово обликом, немају никакве везе са наведеном трачком речи, јер за своју основу очигледно имају корен БРЗ, односно БРЗАТИ, у значењу “брзо свирати”, што је, како је познато, карактеристичан начин свирања сваке тамбурице, националног инструмента свих славјанских народа. Међутим, оригинално објашњење нам говори да је то била врста жичаног инструмента, па кад смо већ код жичаних инструмената Балкана, биће да је управо у модерној Србији та “трачка гитара” опстала под практично неизмењеним обликом и називом, а то је – ПРИМ! У суштини, сама реч ПРИМ, баш као и њене варијанте БРИМ, БРИН и БРУН, ни не представљају ништа друго него очигледне ономатопеје звукова које остављају разне тамбурице, када се прстима овлаш пређе преко њихових жица, што је само по себи гранитно чврст аргумент за становиште да је ова трачка реч у ствари она права, исконска, оригинална српско-славјанска реч за тај инструмент!

ЦИТАТ: "6. brytos (masc.), bryton (neuter) – 'a kind of ale from barley, a beer' (Archil. Hecat. and others), brutos (Hesych.), bryttion (Herodian.) – The word was used by the Thracians, the Peonians and the Phrygians. It is related to the Anglo-Saxon brod, Old-High-German prod 'broth'."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Порекло трачке речи за “пиво” није објашњено. Бугарски научник ју је само довео у везу са одређеним англо-саксонским и “старо-немачким” речима сличног облика и притом је навео један наизглед успутан, а у суштини изузетно битан податак о томе да су ову реч поред старих Трачана користили и стари Пеоњани и стари Фригијци. Та чињеница ће у овом контексту бити од великог значаја, првенствено као јасна индикација о њеном могућем пореклу и значењу, али и о јасној и дубокој вези данашњег српског језика са њом! За почетак, одмах упада у очи да ова трачка реч има очигледну и велику морфолошку сличност са именом старих БРИТА, античких прастановника БРИТАНИЈЕ, чије се име оригинално вероватно изговарало као BRUTI или BRÜTI (Ü је двоглас који се изговара тако да се уста наместе као да ће се рећи U, а каже се I). Знамо да су Ирци потомци Брита и истовремено светски мајстори за прављење оригиналног, црног пива, али и светски рекордери у испијању истог. Наиме, светло пиво, данас најпопуларнија врста пива, је пронађено и први пут произведено тек у 19. веку. До тада је у свету најпопуларније било црно ирско пиво. Зашто би онда било нелогично претпоставити да између ове трачке речи и имена старих Брита можда постоји и нека дубља веза? Наиме, у стара времена па све до 19. века, када је Луј Пастер измислио процес уништавања штетних бактерија ког сад зовемо “пастеризација”, вода се (осим она са извора) у домаћинствима уопште није користила за пиће, већ само за прање, чишћење и кување! Оно што је тада било безбедно за људе да пију, били су за малу децу кравље и козје млеко, а за старије алкохолни напици као што су пиво, вино и медовина, у којима због присуства алкохола штетне бактерије нису могле да опстану. Да је то тачно, јасно нам указује и чињеница да реч “ПИВО”, аналогно речи “јестиво” (у значењу “оно што је добро за јести, храна”), напросто оригинално и није значила ништа друго него “оно што је добро за пити, пиће”, односно представљала је само старији синоним за НАПИТАК генерално, јер је означавала управо ону течност коју су тадашњи људи пили као што ми данас пијемо воду! Иначе, ова трачко-пеонскофригијска реч омогућава да се на логичан начин објасни једна од већих и новијих историјских мистерија, везана за нове и јасне доказе о директној и веома развијеној трговини између Британије и Балкана и Мале Азије у античким временима! Управо зато је спомињање старих Пеонаца и Фригијаца, становника делова јужног Балкана и Мале Азије, у овом контексту тако важно, јер чињеница да су чак три различита античка балканско-малоазијска народа користила ову реч у истом облику и значењу представља јасну индикацију о њеном скоро сигурном екстерном пореклу, које је потицало највероватније управо из контекста ТРГОВИНЕ СА БРИТИМА! Наиме, Брити су на Балкан и Малу Азију највероватније довозили њихово надалеко чувено пиво, квалитетну вуну, животињске коже и разне друге производе, а са Балкана и из Мале Азије, између осталог, назад кући носили грнчарију и металне производе врхунског квалитета. Ти објекти су последњих година пронађени по новооткривеним гробницама на разним локалитетима по Британским острвима и уз помоћ хемијске анализе недвосмислено је утврђено да потичу са Балкана и из Мале Азије! Међутим, осим овакве историјске везе, доказане артефактима, сада се овде, као неочекивани додатак целој причи указује и врло интересантна лингвистичка веза. Оно што нам помаже да у великој мери дешифрујемо оригинални језички контекст и значење ове трачке речи је од бугарског научника споменута веза ове речи са немачком речи “BROT” (у значењу “хлеб”), енглеском речи “BROTH” (у значењу “бистра супа”, нпр. као она у којој се кувало месо, поврће и сл.), али и српском речи “БРОД” (у значењу “велико трговачко пловило”)! Наиме, ПИВО се првобитно правило управо тако да се ЈЕЧМЕНИ ХЛЕБ бацао У ВОДУ, где је био остављен да трули и ферментира неко време, из чега је онда цеђена бистра текућина тамније боје која се пила! Како је из историјских записа добро познато, БРИТИ су другим народима продавали своје надалеко чувено и укусно пиво и они су га, као острвљани и морепловци, очигледно правили НА БРОДОВИМА приликом својих путовања, да би онда то пиво размењивали за другу робу по доласку на одредиште. А кључни повезујући елемент између речи “BROT”, “BROTH” и “БРОД”, очито веома блиско увезаних у контекст прављења пива од хлеба и воде на броду у сврху трговине, чини управо српска реч ПРОДАТИ! Њено оригинално значење је управо “извршити узајамно давање робе”, тј. “извршити трампу”, јер њен префикс ПРО- и основа -ДАТИ јасно указују на потпуно и неповратно извршење именоване радње (као што је то случај и са другим глаголима тог облика, нпр. прочитати, прокувати, прокопати, пронаћи и сл.). Све три горе наведене речи своје порекло очигледно дугују управо овој српској речи, јер је основна сврха пива као врло важне робе на бродовима старих Брита несумњиво била ПРОДАЈА, односно ЗАМЕНА! Иако би се оригинално значење речи “BRYTHOS” или “BRYTHON” могло логично интерпретирати и као “бистра супа од хлеба”, значење у смислу “ОНО ШТО ЈЕ ЗА (ПРЕКОМОРСКУ) ПРОДАЈУ, (ПРЕКОМОРСКА) РОБА” делује много убедљивије, јер истовремено сугерише логичну могућност да је име старих БРИТА у ствари значило ‒ “(ПРЕКОМОРСКИ) ТРГОВЦИ”. И српска реч “БРОД” такође има јасну логичку, контекстуалну и морфолошку везу са ПРОДАЈОМ, јер својим обликом и значењем директно указује на ЗАМЕНУ РОБЕ, односно ТРГОВИНУ СА ДАЛЕКИМ КРАЈЕВИМА као основну сврху тог превозног средства (за разлику од чамаца и запрежних кола, који су углавном коришћени за краћи, локални превоз). Врло је вероватно да је првобитна српска реч за ТРГОВАЧКУ РОБУ управо била “ПРОД” или “ПРОДА”, у значењу “оно што је за продају, тј. Замену”, од које данас највероватније и имамо у целом свету одомаћену реч ПРОДУКТ, у значењу “производ било какве врсте” (а посебно онај намењен продаји!). Дакле, наведена трачка реч нам својим обликом и контекстом јасно указује да је ПИВО у та времена било РОБА којом се ТРГОВАЛО СА ДАЛЕКИМ, ПРЕКОМОРСКИМ КРАЈЕВИМА, и то НАЈВЕРОВАТНИЈЕ УПРАВО СА БРИТИМА, а што нам данас својим налазима потврђује и модерна археологија! Дивни и прастари српски језик, права историјско-лингвистичка ризница, опет нам је омогућио супериоран увид у суштину ствари и открио веома логично објашњење, не само порекла и значења ове трачке речи, већ и органских и скривених веза између данас наизглед сасвим различитих језика и речи!

ЦИТАТ: "7. dinupula (sinupyla) ‒ 'wild pumpkin' (Pseudoap.). Opposite to the Dacian name of this plant kinuboila (Dioskur.) Pseudoapuleus noted that the Besses call it dinupula or sinupyla, the latter reconstructed from the text "Bessi nupyla" instead of "Bessi (si)nupyla". Both names originate from the IE *k'un-abola, literally 'dog's apple', which leads to the identical Lith. shùn-obuolas with the same meaning."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Корен ове трачке, али и дачке речи за бундеву је извучен из “индо-европске” речи K'UN-ABOLA (у буквалном преводу “псећа јабука”). Сваком ко погледа ту реч ће одмах бити јасно да су корени те “индо-европске” речи заправо две старе славјанске речи, од којих је једна сачувана у српском, а друга у руском језику! Наиме, други део ABOLA (јабука) очигледно има исти корен као и руска реч за јабуку ‒ JABLOKO, а одатле је и у блиској лингвистичкој вези са српском ЈАБУКОМ. Први део ове “индоевропске” речи је много занимљивији за анализу. Иако реч K'UN (пас) не постоји више као таква у српском језику, ова “индо-европска” реч се данас у њему може наћи у својим изведеним облицима, и то као израз тепања КУЦА (попут мачка ‒ маца, медвед ‒ меца итд.), као деминутив за младунче КУЧЕ (попут мачка ‒ маче, патка ‒ паче итд.), и коначно, као женски облик КУЈА. Иначе, реч K'UN постоји у данашњем српском језику у свом изведеном облику и значењу, а то је КУРЈАК, чији је старији и оригинални облик сасвим лако могао бити управо КУНЈАК, у очигледном значењу “јаки пас”. Вероватно је сада права прилика да се објасне порекло и оригинална значења разних назива у српском језику за човековог најбољег пријатеља, као што су ПАС, КЕР, и КУЦА. Савршено је јасно да реч ПАС води директно порекло од ИСПАШЕ, односно то је управо она животиња која заједно са ПАСТИРОМ изводи друге домаће животиње НА ПАШУ, чува их тамо од напада дивљих звери и увече враћа кући! Дакле, оригинално значење речи ПАС је једноставно било “ОВЧАР”! Код речи КЕР у значењу “ловачки пас” ствари су мало суптилније. Она, наиме, потиче од старог српско-славјанског корена КАР- у основном значењу “носити, вући, теглити”, а одатле касније у пренесеном смислу “вучно возило, кола”. Управо одатле воде директно порекло и данашње српске речи КАРА у значењу “војна запрега за превоз топа, лафет”, али и КАРЛИЦА у очигледном значењу “носећи део људског тела, који носи сву тежину тела изузев ногу”, као и КАРИКА у првобитном значењу “кружни или полукружни метални елемент на који се качи терет (као на кантару и сл.), кука”! Па и оригинални облик српског глагола КРКАТИ, данас у пренесеном значењу “товарити се храном, преједати се”, био је управо КАРКАТИ у очигледном значењу “гомилати терет, товарити”, док се и дан-данас по Босни и још понегде може наићи на глагол НАКАРИКАТИ, управо у значењу “наслагати терет у велику гомилу, нагомилати, претоварити”! А да је све ово несумњиво тачно доказује нам и фраза у данашњем српском језику која гласи “носити некога К(А)РКАЧЕ”, односно “носити некога на леђима”, баш као товар! Иначе, и у данашњем енглеском језику ова веза је исто тако јасна и недвосмислена, јер се у њему за коњска кола и за аутомобил генерално каже KAR (писано: CAR), док се за “носити, вући, теглити” каже KERI (писано: CARRY). Дакле, реч КЕР (КАР) савршено тачно означава пса који ловцу ДОНОСИ стрелом или метком погођену дивљач, односно то је “АПОРТЕР”! Што се тиче речи КУЦА, уз све претходно речено овде треба додати важну напомену да је та реч у директној вези са српском речи КУЋА! Наиме, није нимало случајно што од свих домаћих животиња једино пас живи у КУЋИЦИ! Симболика тога је веома јасна: вук, од ког је припитомљавањем човек створио пса, је одувек био првенствено ноћни ловац и кроз историју људске цивилизације је често представљао симбол мрачних, демонских сила. Као доказ за то може послужити чињеница да име ВУЛКАНА (VULCAN), бога подземне ватре и металургије у староримској митологији и не потиче ни од чега другог него од старе српско-славјанске речи за вука ВЛК, касније ВОЛК или ВУЛК, а одатле и данашње српско ВУК. Припитомљени вук, односно пас, је дакле имао првенствени задатак да ЧУВА КУЋУ И ЊЕНЕ УКУЋАНЕ ТОКОМ НОЋИ, КАКО ОД ЗВЕРИ, ТАКО И ОД МРАЧНИХ, ДЕМОНСКИХ СИЛА!!! Зато је и живео у КУЋИЦИ, која је заправо представљала УМАЊЕНИ МОДЕЛ КУЋЕ КОЈУ ЈЕ ТОКОМ НОЋИ ТРЕБАЛО ДА ЧУВА!!! Чак би се могло разложно претпоставити да су наши преци кренули да напуштају сојенице, које су им пружале одличну заштиту од дивљих звери током ноћи, и почели да подижу КУЋЕ, перманентно се насељавајући на копну, ТЕК ОНДА КАД СУ ПРИПИТОМИЛИ ПСА, који им је такву заштиту обезбеђивао свугде! Дакле, српска реч КУЋА је оригинално значила управо “оно што (преко ноћи) чува K'UN, тј. Пас”. Ето нама још једног бисера из ризнице дивног и прастарог српског језика!

ЦИТАТ: "8. génton ‘meat’ (Eust. ad Odyss. XIX 28 p. 1854; ad II. XII 25; Herodian., Suid., Hesych.) from the IE *guhen-to- ‘stabbed, cut’, Old-Ind. hata’- ‘hit, killed’."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Ова трачка реч јe, генерално узев, веома мистериозна и херметична и о њеном пореклу је немогуће дати било какав категоричан став, али је могуће изнети једну логичну хипотезу. Наиме, данашњи српски језик можда у себи крије једну веома занимљиву везу са њом. Околност да је ова трачка реч означавала месо које се користило за исхрану (односно, највероватније печење) и да је почињала са “GÉNT-“, наводи на идеју да би она могла бити повезана са модерном српском речи ГИЦА, данас у значењу “младунче свиње, прасе”, а која је оригинално могуће гласила управо ГЕНЦЕ или чак ГЕЦЕ, највероватније управо у значењу “печено месо, печење”! Претпоставка да је прво слово “N” у наведеном запису оригиналне трачке речи можда додато касније, током њене стране транскрипције, не би требало никога да зачуди, јер су познати бројни примери, а и неке речи са овог списка о томе јасно сведоче, да су стари Римљани, а посебно стари Грци, у транскрипцији страних речи знали да промене њихов оригинални облик и додају им разна слова, као на пример слова “N”, “S” и “K”, како би себи олакшали њихов изговор. Тако је од Грка записани “GÉNTON” веома лако могао у ствари бити управо претпостављени “GÉ(n)T(on)” (односно “GÉ(n)CE”, у деминутиву). С друге стране, јасан и веома чврст аргумент за тврдњу да је оригинално значење речи ГИЦА, односно хипотетичног “GÉ(n)CE”, морало били нешто друго, а не име младунчета домаће животиње, налази се у јасној чињеници да у данашњем српском језику постоје три различите речи за то младунче: КРМЕ, СВИЊЧЕ и ПРАСЕ (означавајући младунче КРМКА и КРМАЧЕ, ВЕПРА и СВИЊЕ, односно ПРАСЦА и ПРАСИЦЕ респективно), док за ГИЦУ истовремено УОПШТЕ НЕ ПОСТОЈИ ПАРАЛЕЛАН ОБЛИК ЗА ОДРАСЛУ ЖИВОТИЊУ! Постоје само изведени облик ГИЦАН, који се обично употребљава да означи младог вепра-тинејџера, који само што није достигао полну зрелост, као и глагол ГИЦАТИ СЕ у значењу “ударати насумице ногама, бацакати се, ритати се”. То непогрешиво указује да је оригинално значење речи ГИЦА морало бити веома различито од данашњег, али истовремено контекстом и блиско везано с њим, а што је касније омогућило индиректни пренос значења. Тај услов претпостављено значење “месо за јело, печење” (а можда чак и “животиња одређена за приношење жртве, жртвена животиња”!?) заиста савршено испуњава, јер се одвајкада свињско и прасеће печење, или народски речено СВИЊСКА ПЕЧЕНИЦА, налазило на свакој празничној трпези старих Србо-Славјана, као један од њених главних елемената! А да све ово није безвезно маштање индиректно доказује и енглеска реч GET у значењу “добити”. Симболика празничне ПЕЧЕНИЦЕ се управо и састојала у томе да изнова подсети све укућане да им је цео живот ДАРОВАН ОД БОГА и да Богу дугују захвалност за све што им је дао!!! Све у свему, иако је за ову трачку реч и даље немогуће донети било какав категоричан суд, занимљиво је и индикативно да се између ње и данашњег српског језика могу успоставити логичне, садржински богате и потенцијално веома значајне везе.

ЦИТАТ: "9. kalamíndar ‘plane-tree’ for the Thracian tribe of Edoni (Hesych.). Of unclear etymology."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Иако бугарски научник тврди да је етимологија трачке речи KALAMÍNDAR “нејасна”, неке ствари одмах упадају у очи. Наиме, њен први део KALA- је прилично лак за дешифровање, јер он није ништа друго до најобичније српско КОЛО! Други део -MÍNDAR је нешто компликованији за анализу. Он је заправо у блиској лингвистичкој вези са познатом индо-европском речи MANDAR, од које у санскрту имамо реч “mantrin” (у значењу “саветник”) и “mantár” (у значењу “мислилац”), док у хиндију постоји реч “mantrī” (у значењу “државни министар”), па све до познате титуле “mandarin” за високог државног службеника у царској Кини. Наравно, никако се при томе не смеју заборавити ни хиндуистичке ни будистичке “мантре” (религиозне похвалне песме или стихови који се певају или изговарају наглас, на чији се садржај верници ментално концетришу и које имају улогу у њиховом увођењу у виша стања свести), као ни “мандале” (религиозне цртеже који садрже концетричне геометријске форме, слике божанстава итд. и представљају и симболизују уређење свемира и свеукупност света у складу са доктринама те две религије). С друге стране, у латинском језику наилазимо на глагол “mandare” (командовати), од ког данас имамо мандат и мандатара, али и ментора, док у српском језику имамо стари глагол ЗАМАНДАЛИТИ (највероватније оригинално ЗАМАНДАРИТИ) у значењу “затворити засуном или преградом, чврсто затарабити”. Оно што је заједничко свим наведеним речима је директна или индиректна значењска веза, са једне стране, са функцијом ФИЗИЧКОГ ЧУВАЊА ИЛИ ЗАШТИТЕ, а са друге, са функцијом КОМАНДОВАЊА ИЛИ ЗВАНИЧНОГ ПРЕДСТАВЉАЊА, што се у крајњој инстанци неизбежно поклапа са функцијом чувања или заштите, јер је у античка времена сваки високи саветник, званичник или свештеник био истовремено и чувар неке области, државне имовине или државног интереса и за то био лично одговоран свом владару! А ако је све то тако, онда је логично претпоставити да је оригинална трачка реч, од које су и настале све те речи, значила управо то, тако да је по свему судећи оригинално значење речи MANDAR било “чувар” генерално, а посебно “високи царски службеник, који издаје наредбе док чува неку царску драгоценост или важан интерес”, односно специфично “онај ко контролише приступ или пролаз кроз нека важна врата”, тј. “онај који отвара нека важна врата у функцији врховног кључара”! Дакле, KALAMÍNDAR, одн. КОЛОМАНДАР би оригинално значио “ЧУВАР ИЛИ ЗАШТИТНИК НЕБЕСКОГ КОЛА”, што се савршено логично уклапа у прастаро и дивно славјанско предање о дрвећу као елементу овог света које својим постојањем повезује небо и земљу! И то не само у очигледном, физичком смислу – помоћу свог корења, вертикалног раста и високих крошњи, као и својим годишњим листањем, цветањем и доношењем плодова у складу са променама годишњих доба – већ још више својом особином да ПЛУТА ПО ВОДИ, а понајвише КРУЖНИМ КОНЦЕНТРИЧНИМ ГОДОВИМА НА СВОМ ПОПРЕЧНОМ ПРЕСЕКУ, од којих је сваки такав круг тачно одговарао једном Сунчевом годишњем циклусу, тј. ВЕЛИКОМ ГОДУ ИЛИ ГОДИНИ! Дакле, у вери старих Трачана и других Славјана управо су високи платани били оно дрвеће које је на земљи чувало најсветију тајну неба – ТАЈНУ НЕБЕСКОГ КОЛА! Вероватно управо због тога и данданас дрвореди високих платана окружују и као неми чувари штите и засењују многа важна места и алеје!

ЦИТАТ: "10. kemos ‘a kind of fruit with follicles’ (Phot. Lex.). Not interpreted."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Од свих трачких речи са списка ова је несумњиво једна од најтежих за дешифровање, јер са собом не носи никакав друштвени или лингвистички контекст, који би помогао у закључивању о њеном пореклу и оригиналном значењу. Па ипак, веома је необично да за реч “KEMos” у значењу “врста воћке са кесицама или чаурама” не постоји никакав покушај објашњења, првенствено због тога што нам веома прецизан оригинални опис каже: 1. да је то била врста воћа (дакле, било је слатког укуса) и 2. да је то воће на себи имало неке кесице или чауре (унутар којих се код биљака обично налази семе, као нпр. код грашка, пасуља, мимозе итд.). Такве биљке нису превише бројне међу воћкама Европе и Медитерана, па тако ни број могућих кандидата за ово тајанствено воће није превелик. Одмах треба рећи да је извесно да се то воће и даље гаји на Балкану, јер се клима у Југоисточној Европи и на Медитерану није битније мењала у последњих десетак хиљада година. Како на Балкану нема неких специјалних, слабо распрострањених или ендемских сорти воћа, то је такође јасно да се та воћка гајила широм Балкана, где год је то локална клима дозвољавала. Због тога је логично претпоставити да је та воћка скоро сигурно била и предмет узајамне трговине са суседним народима, одакле је њен назив највероватније и остао забележен. Кад се анализира ова трачка реч, једна занимљива чињеница одмах упада у очи, а то је да њена основа “KEM-“ својим обликом неодољиво подсећа на античко име Балкана (али и старог Египта!), а које је гласило ХЕМ у значењу “плодна, обрадива земља”, од чега су временом настали различити термини, као што су АЛХЕМИЈА, али и ХЕМИТИ, односно СЕМИТИ (зависно од изговора), што је данас заједнички назив за многобројне агрикултурне народе Северне Африке и Блиског и Средњег Истока. Оно што је одмах из овога јасно је да, ако се реч ХЕМИТИ изговара и као СЕМИТИ, онда се и корен ХЕМ- може истовремено интерпретирати као СЕМ-. Оно што је у свему томе далеко најинтересантније је језички контекст корена ХЕМ- / СЕМ- у српском језику, који је у очигледној и блиској морфолошкој и значењској вези са српском речи СЕМЕ, а преко семена и са са-мом обрадивом земљом! Штавише, и сама реч ЗЕМЉА (која је у свим данашњим славјанским језицима идентичног облика и значења, а што је само по себи непобитан доказ њене велике старости и аутентичног српско-славјанског порекла) И НИЈЕ НИШТА ДРУГО НЕГО УПРАВО ТАЈ ФАМОЗНИ ХЕМ или СЕМ, а што нам јасно сведочи и наслов познате књиге “СЕМОЉ – ЗЕМЉА” Мира Вуксановића, који је за њега својевремено добио “Нинову награду”! Дакле, термин ХЕМИТИ, односно СЕМИТИ, који су заиста и били једни од најранијих пољопривредника, у ствари се може уз помоћ српског језика и на савршено логичан начин интерпретирати као “они који бацају семе у земљу, сејачи семена, семенари, пољопривредници” (за разлику од других народа тадашње Африке и Азије, који су још увек били ловци и сакупљачи), па би тако и сама реч за Балкан, али и Египат ‒ ХЕМ или СЕМ, у ствари значила “земља која је у стању да рађа посађено семе, плодна земља”, односно у донекле пренесеном значењу “земља сејача семена, земља семенара или пољопривредника”! И све то се савршено логично уклапа у познату историјску чињеницу да је и сама пољопривреда као људска делатност првобитно настала из ритуалног обреда слављења Сунца као божанства новог живота, односно божанства васкрснућа природе, о чему нам јасно сведочи важан детаљ, документован оригиналним раним филмским снимцима с почетка 20. века, да је код Срба посао сејања семена или сетве, од давнина па до релативно недавних времена, био рађен тако да су мушкарци носили и бацали семе по узораном пољу, а жене ишле за њима и НАРИЦАЛЕ!!! Наиме, у оригиналној религији старих Србо-Славјана сетва је у ствари представљала ОБРЕД САХРАНЕ СЕМЕЊА, док је само поље у ствари било ништа друго до СЕМЕНСКО ГРОБЉЕ, из којег је касније Божјом вољом ВАСКРСАВАО НОВИ ЖИВОТ! Управо зато су стари Србо-Славјани постепено престали да спаљују своје мртве и почели да их сахрањују, верујући да ће и њихови мртви, а по узору на посејано семе, једнога дана оживети и васкрснути из земље! На то јасно указују и веома чести фетусни положаји сахрањених особа пронађених у античким гробовима, који недвосмислено сведоче о јасном очекивању поновног рођења, тј. васкрсења умрлог! Управо из тог јасно дефинисаног агри-културног контекста потиче и веома стара религијска пракса обожавања земље као Прамајке Која Све Рађа, односно Безгрешне Богородице (тј. оне која сваког јутра из својих дубина “рађа Сунце”, а коју Сунце и киша оплођују својим зракама, топлотом и капима воде “без чињења греха”, тј. без икаквог физичког контакта) и која ће, баш као и разно семе, и наше мртве једног дана из себе наново родити. Али како се то, упркос свим очекивањима никако није догађало, временом се код оних Србо-Славјана који су мигрирали у топлије, пустињске крајеве Африке и Блиског и Средњег Истока, и који су открили да су се сахрањена тела њихових умрлих мумифицирала природним путем, појавила логична мисао да је Велика Мајка у стању да поново роди и васкрсне само оне умрле чија су тела и у смрти одржала свој оригинални и неизмењени животни облик (што у случају спаљивања или иструнућа меких ткива у гробу, наравно, није био случај)! Дакле, за васкрснуће умрле особе требало је обезбедити да њено тело опстане у свом оригиналном физичком облику, па је тако временом и настао обичај мумификације умрлих, управо у пустињским и полупустињским деловима света, где је то локална клима и омогућавала. То нам даје и савршено логичан одговор на питање зашто су у тим регионима пустиње била света места, тј. места где се ишло на разговор са Богом, али и зашто су стари Египћани уз свог фараона, разне високодостојанственике и људе генерално, мумифицирали и стотине хиљада примерака разних животиња (мачки, птица, крокодила итд.). Они су очигледно сматрали да СВАКО живо биће МОРА очувати свој оригинални физички облик да би уопште имало право на нови живот! У вези са свим тим су посебно интересантна природно мумифицирана и савршено очувана тела БЕЛИХ ЉУДИ, која су откривена пре извесног времена у пустињским деловима Западне Кине, а чије је европско порекло недвосмислено утврђено генетском анализом њихових остатака! Ипак, ти налази, иако одавно урађени, никад нису јавно публиковани са прозирним образложењем да је потребно урадити “додатне анализе”. Како те “додатне анализе” никад нису ни биле планиране да буду урађене, тако су и ти налази све досад остали необјављени. Из свега тога је могуће поуздано закључити да наведене мумије сасвим сигурно нису биле ни германског, ни романског, ни семитског порекла, јер би таква информација несумњиво била моментално и на сва уста разглашена широм света. Оно што преостаје као кандидат за поменуте “европске гене” наведених мумија јесу управо гени Славјана, тако да је логично претпоставити да су ти антички Европљани имали управо те гене! То је вероватно и главни разлог за потпуни ембарго на објављивање резултата тих анализа, јер теза о аутохтоности Славјана у Европи и о дубоким славјанским коренима модерне цивилизације, иако историјски сасвим неспорна, није нимало популарна ни омиљена у “званично признатој историјској науци”. Те мумије из Западне Кине су иначе апсолутно најстарије познате мумије на свету, много старије од било које познате египатске или јужно-америчке мумије! За те мумифициране античке Европљане недвосмислено је утврђено, анализом зрна полена биљака из њихове одеће, да уопште нису живели у том региону, већ да су тек после смрти били ДОНЕСЕНИ са великих даљина да би управо ту били сахрањени, што је само по себи непобитан доказ свесне намере мумифицирања! Но, да се вратимо на оригиналну трачку реч. Из свега досад реченог могуће је поставити једну логичну и утемељену хипотезу о томе коју је то данашњу воћку могла да означава та тајанствена трачка реч KEMOS. Наиме, на Балкану и дан-данас постоји једна воћка која у потпуности одговара наведеном опису, а чије је име у данашњем српском језику у блиској логичкој и лингвистичкој вези са наведеном трачком речи. Дакле, уколико је полазна претпоставка тачна, да се корен наведене речи КЕМ- може интерпретирати као ХЕМ, односно СЕМ (или алтернативно: ако у оригиналној речи транспонујемо први и последњи глас, па од KEMOS направимо СЕМОК), свакоме ће бити јасно да говоримо о С(Е)МОКВИ! СМОКВА управо и савршено одговара наведеном опису, јер је: 1. слатко воће, 2. њено семе се заиста налази скупљено унутар кожне кесице њеног плода и 3. смоквама се трговало још у античко доба, првенствено из разлога што за разлику од другог воћа оне ни у осушеном стању не губе своја јестива својства, већ могу као такве дуго опстати на сигурном месту! Да ли је СМОКВА заиста била та тајанствена трачка воћка KEMOS, тешко је рећи са апсолутном сигурношћу, али је такође савршено јасно и то да од ње међу свим воћкама Балкана и Медитерана нема бољег и логичнијег кандидата за то.

ЦИТАТ: "11. ktístai ‒ 'Thracians, living in celibacy; monks' (Strab.). There is no convincing etymology."

ОБЈАШЊЕЊЕ: И поред тога што бугарски аутор каже да трачка реч за неожењене људе или монахе “нема убедљиву етимологију”, она управо у модерном српском језику има савршено јасно и логично значење! Наиме, наведена реч је по својој форми апсолутно идентична познатој санскртској речи KŠATRIA у значењу “ратник”, тј. онај чија је судбина да свој живот проводи у шатри или шатору, као и српској речи КЋЕР, која у ствари означава оно дете које ће судбина удајом неминовно ОТЕРАТИ, односно ОЋЕРАТИ од родитељског дома! Да је оваква интерпретација ове речи несумњиво тачна доказује и стари српски ритуални обред ТЕРАЊА МЛАДЕ из родне куће на дан венчања, када су младини родитељи приликом испраћаја свог детета на венчање истовремено прекидали све родитељске везе с њим, упућујући га да од тог дана сматра и третира младожењине родитеље као своје рођене! Тако је и реч KTÍSTAI на потпуно исти начин у вези са српском речи ТИШТАТИ у значењу “трпети муку или бол у тишини и самоћи”. Корен тог глагола очигледно долази од српске речи ТИШИНА, што је, како је добро познато, одувек била она главна, есенцијална карактеристика људске усамљености, али и монашког живота. Наиме, из историје је добро познато да су се у стара времена (а и дан-данас, на пример у хиндуизму, шаманизму итд.) свети људи намерно осамљивали и неретко себи свесно наносили физички бол у жељи да проласком кроз екстремна стања свести доживе божанско просветљење и онај јединствени тренутак директне комуникације са Богом. Дакле, како нам сама трачка реч јасно говори, KTÍSTAI су били они људи који су, било вољом судбине као усамљеници, било својом вољом као монаси, живели изоловано од других људи, односно чија је судбина била да живот проведу у ТИШТАЊУ – у усамљеничком трпљењу недаћа у тишини и самоћи!

ЦИТАТ: "12. midne ‘village’, initially ‘a place of stay’. The word occurs in the Latin inscription from Rome, which speaks about a citizen of the province of Thracia and adds: Midne Potelense, stating in this way his place of origin (CIL, VI, Nr. 32567-2819). The publisher of the inscription proposed that this was the Thracian word for the Latin vicus ‘village’, which is very probable. There is an exact correspondence with the Latv. mitne ‘a place of stay, a dwelling, a shelter’ from the older *mutine."

ОБЈАШЊЕЊЕ: У објашњењу трачке речи MIDNE бугарски научник наводи да је та реч била написана у једном староримском тексту као додатна информација о извесној особи из Тракије у облику синтагме MIDNE POTELENSE и на основу тога изводи тезу да су те две речи заправо означавале родно место те особе, у претпостављеном значењу “село Потеленсе”, базирајући ту тврдњу искључиво на морфолошкој сличности трачке речи MIDNE са латвијском речи “mitne” у значењу “место становања, пребивалиште”. Дакле, реч је о чистом нагађању на основу контекста и о извођењу закључака само на основу морфолошке сличности наведене речи са једном речи из неког специфичног, произвољно изабраног језика. Проблем је у томе што то “научно објашњење” не нуди апсолутно никакве додатне аргументе за такву тврдњу, што га чини крајње натегнутим и произвољним. Наиме, као прво, речи MIDNE POTELENSE уопште нису морале да означавају нечије место рођења, већ су могле да означавају било какву додатну информацију о тој особи (нпр. њен надимак, име популарне гостионице у којој је радила или често навраћала, њену припадност одређеном верском култу, име коњичке ергеле за коју је наступала или навијала на тркама двоколица итд.). А и ако уз све претходно речено, ипак и допустимо могућност да се евентуално радило о имену нечијег места рођења, извлачити закључке о претпостављеном значењу тих речи само на основу њихове морфолошке сличности са неком речи из произвољно изабраног језика и без икаквих додатних аргумената за такву тезу је више него неозбиљно. Просто напросто ‒ мож' да бидне ал' не мора да значи! Па кад смо већ на терену нагађања и претпоставки, да пробамо да понудимо једну много, много утемељенију и аргументованију теорију, базирану на директној морфолошкој и значењској вези тих речи са данашњим српским језиком! Наиме, свакоме ко говори српски језик, кад погледа наведену трачку синтагму, одмах ће у очи упасти друга реч (PO)TELENSE као буквални препис српске речи ТЕЛЕНЦЕ у значењу “мало теле”! Први део PO- је по аналогији са српским речима ПОРОД, ПОРОЂАЈ и ПОРОДИТИ, а у комбинацији са остатком речи скоро сигурно значио “тек рођено”, односно “новорођено” (теленце). Као аргумент за такву тврдњу могуће је навести чињеницу да у модерном српском језику и дан-данас постоји глагол ОТЕЛИТИ (односно оригинално ПОТЕЛИТИ), управо у значењу “ДОНЕТИ НА СВЕТ НОВО ТЕЛЕ”! А кад поменемо било које теле, прва асоцијација је оно чувено библијско – ЗЛАТНО ТЕЛЕ! Хмм, да ли би онда и трачка реч MIDNE могла да има неке везе са златом? Да видимо. Из антике знамо за чувеног краља малоазијске Фригије МИДУ, који је у историји остао запамћен по томе што је својим додиром све претварао ‒ У ЗЛАТО!? Па онда имамо и дан-данас фразу у српском језику “дати некоме МИТО” у значењу “потајно дати новац некоме за одређену противправну услугу, поткупити некога”. А оригинално, скоро сигурно “дати некоме ЗЛАТО”, јер је управо злато било оно највредније што је у стара времена било ко могао некоме да понуди у замену за повлашћен третман или против-закониту услугу. А најважнија и уједно значењски најдубља веза наведене трачке речи MIDNE са данашњим српским језиком је српска реч – МЕД! МЕД је код Срба увек имао јасно значење, не само нечег најслађег, већ и најлепшег и највреднијег. Кад говоримо о меду као о симболу нечег вредног, никако не треба изгубити из вида ЈАНТАР, који је управо због своје ЗЛАТНОЖУТЕ БОЈЕ био материјал (баш као и злато) од ког се код Србо-Славјана одувек правио изузетно вредан накит! А златно-жута боја меда је била његова и више него јасна веза са Сунцем и златом! Као још једну јасну илустрацију блиске логичке и лингвистичке везе меда и разних метала у српском језику, довољно је сетити се да је код Срба првобитни назив за БРОНЗУ, вредан метал који се такође одликује својом мало тамнијом нијансом жуте боје и од ког се данас праве медаље за трећепласиране спортисте (после златних за победнике и сребрних за другопласиране, а што није нимало случајно и што има своју јасну симболику), управо био – МЈЕД! Штавише, баш кроз процес одбацивања речи МЕД, МИД и МИТ и усвајања нове речи ЗЛАТО за племенити метал карактеристичне, медно-жуте боје, могуће је јасно видети радикалну друштвену промену темељних схватања и вредности старих Србо-Славјана, јер је метал који је до тада био директан симбол Сунца на Земљи и нечег најбољег и највреднијег, касније постао ни мање ни више него симбол зла (ЗЛОТО)! Врло је вероватно да се трансформација симболике злата од примарног симбола Бога-Сунца у симбол зла десила у првом миленијуму пре нове ере, управо у време рапидног успона трговачког сталежа у земљама Медитерана, приликом ког је злато престало да буде симбол Сунца и васкрсења природе и постало примарно средство корупције и остваривања повлашћеног друштвеног положаја богатих људи. А да је веза између речи МЕД, МИД и МИТ с једне, и Сунца с друге стране у стара времена била директна, неспорна и изузетно јака, доказује и име античког бога МИТРЕ, веома популарног и слављеног божанства Сунца у то време на великом простору од Западне Европе до Месопотамије, чији култ је иначе до те мере био сличан модерном хришћанству да се данас с разлогом сматра да су неке од најважнијих хришћанских молитви, теолошких концепција и обредних церемонија директно преузете управо из тог култа! То би заправо било и крајње логично, јер је управо МИТРА у то време био веома популарно божанство међу римским легионарима, онима који су у крајњој инстанци својом победом у грађанском рату под вођством каснијег Цара Константина уздигли култ Непобедивог Сунца, а тиме и рано хришћанство (које у својој оригиналној форми и није било ништа друго него заправо само још један култ Сунца!) у доминантну религију Римског царства и касније средњевековне Европе, истовремено у њега неизбежно преносећи неке од најважнијих теолошких постулата и ритуала своје дотадашње вере. Дакле, MIDNE POTELENSE би у ствари било МЕД(Е)НО ПОТЕЛЕНЦЕ, односно “ТЕК РОЂЕНО ИЛИ НОВОРОЂЕНО ЗЛАТНО (СУНЧЕВО) ТЕЛЕ”! Златно теле је у претхришћанска времена управо било симбол новорођеног Сунца, односно симбол започињања новог Сунчевог годишњег циклуса и последичног васкрсења природе, циклуса који је на северној полулопти сваке године почињао по зимској краткодневици 21. или 22. децембра. Тај природни феномен је и био главни разлог за прославу рођења младог Сунца два-три дана касније, јер је тренутак престанка Сунчевог слабљења и почетак процеса продужавања дана и дневног светла током 23. и 24. децембра био наговештај новог лета и нове вегетације, односно нове летине, а тиме и опстанка и берићета за античке пољопривреднике. Управо тај, уз Васкрс, најважнији и најсветији празник античких Србо-Славјана, који је сваке године био прослављан бдењем у ноћи између 24. и 25. децембра и у зору 25. децембра и од давнина био познат као празник рођења младог Сунца, наставио је да се прославља и у модерном хришћанству као Божић, односно као празник Божјег рођења, али сад не више младог Сунца, већ новорођеног Исуса Христа.

ЦИТАТ: "13. póltyn ‒ 'a board fence, a board tower, a fortification of beams and boards' (Etym. M.), from the IE *(s)pi-tu-(n)-, compare with the Old-Icel. spjald (<*spel-to-s) 'a board', Anglo-Saxon speld 'wood, log', German spalten 'to chop, to splinter'. The word is regarded as being Thracian because it is an element of the village name Poltym-bria, which is among the indisputably Thracian names ending on -bria."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Трачка реч PÓLTYN (најприближнији изговор: полтун) која означава одбрамбену ограду или кулу направљену од цепаница и балвана је, изузев са неким исландским и англо-саксонским речима, доведена и у везу са немачким глаголом SPALTEN, који значи “сећи, делити”. Па кад смо већ код такве везе, јасно је да Срби имају неупоредиво бољег кандидата за везу са том речи, а то је глагол са потпуно истим значењем као и немачки (а од ког је та немачка реч највероватније и настала погрешним или деформисаним изговором), а то је ИСПОЛАТИ у значењу “изделити на пола”, односно “изделити на половине”. Одатле директно долази и српска реч ПОЛИЦА, која је оригинално управо била то што јој и име каже – половина вертикално и по средини расцепљеног дебла, тј. равна површина с горње стране, а заобљена и необрађена с доње! ПОЛИЦА је оригинално била коришћена за прављење ограда, торова и помоћних објеката, али вероватно и клупа и столова, као и других равних површина за одлагање ствари, и она је тек касније добила свој данашњи облик равне, с обе стране истесане дрвене летве и греде, направљене узастопним и међусобно паралелним сечењем стабла. Међутим, интересантно је да између ове трачке речи и данашњег српског језика постоји још једна јасна и директна веза. Наиме, српска реч која се и данас користи у многим српским крајевима, и која и својим обликом и својим значењем представља директног потомка ове трачке речи, је реч ПЛОТ, у значењу “дрвена ограда направљена од полица” (било преполовљених дебала, било дасака)! Као додатни аргумент о великој старости речи у српском језику везаних за обраду дрвета и славјанском пореклу ове трачке речи, треба навести да и данашња српска реч ДАСКА има јасно античко порекло, јер потиче од фразе “ДАСКА (ДАЧКА) ПОЛИЦА” (касније колоквијално скраћене само на ДАСКА), која директно потиче од имена старог српско-славјанског племена тзв. “Дачана”, одн. ДАСА, славјанских предака данашњих Румуна, у чију част Срби и дан-данас за лепог, часног и храброг младића кажу: “Прави је Даса!”

ЦИТАТ: "14. rhompháia ‘a spear’, later ‘a sword’ (Plut. Aem. Paul. 18; Eust. ad II. VI 166; Hesych.). Other forms of the word are rumpia (Liv., Gell., Ascon. ad Mil.), romphea (Isid. Etym.), romphaea vel romfea (CGL 7, 212). W. Tomaschek listed the Bulg. roféja, rufja ‘a thunderbolt’ and the Alb. rrufë as derivatives of that word. It was also preserved in modern Greek as rhomphaia ‘a big broad sword’. The Thracian rhomphaia contains the IE stem *rump- in the Latin rumpo, -ere ‘to break, to tear’."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Назив трачког копља, и касније мача, је записано у облику RHOMPHÁIA. У објашњењу се између осталог спомиње и бугарска реч ROFEJA или RUFJA (у значењу “муња, гром”, односно највероватније “небеско копље”) као дериват ове трачке речи, међутим и српски језик до данас чува блиску и директну везу са њом. Оно што је најкарактеристичније за ову реч јесте постојање, у другим језицима практично неизговорљиве, сугласничке групе RMF- на њеном почетку, која у данашњем српском језику помоћу својих варијација РМП- и РМБ- твори неколико карактеристичних и веома старих речи, као што су РМПАЛИЈА (у значењу “човек који ради тежак физички посао”, али и “изузетно снажан или мишићав човек, снагатор”) и РМБАТИ (у значењу “тешко, физички напорно радити”). У корену свих ових речи и сугласничких скупина је изузетно стара сугласничка група РМ-, која означава било коју активност при којој долази до веома звучног или насилног међусобног стругања и трења и која представља ономатопеју звука борбе рогатих животиња. То оригинално значење наведеног корена је остало сачувано у српским речима РМАТИ СЕ, односно РМАЊЕ (у значењима “борити се или се бости роговима”, односно “борба роговима” респективно). Из свега овога, а и из свих наведених алтернативних облика ове речи, могуће је основано претпоставити да је оригинални облик ове трачке речи био заправо RMBIJA (а тек касније RMPJA, односно RMFJA) у буквалном значењу “бија рмањем”, тј. “борба роговима или било чим шиљатим”, односно у пренесеном значењу “шиљато оружје за борбу”, које је својим обликом и функцијом имитирало животињске рогове! Од те претпостављене трачке речи онда би и потицале данашње српске речи РМБАТИ (највероватније варијација од РМПАТИ, а по узору на друге учестале глаголе изведене од ономатопеја, као што су: клепати, шљапати, шкрипати итд.) и РМПАЛИЈА, јер је савршено јасно да су антички копљаници морали бити изузетно снажни, атлетски грађени људи да би уопште били у стању да своје тешко, веома дугачко и гломазно оружје носе и ефективно користе у борби на удаљености од три и више метара. Наведена трачка реч је дакле означавала оно ратно оружје којим се противник убадао, односно које се у борби користило аналогно животињским роговима, а што је управо и најтачнији могући опис дугог пешадијског копља и његове примарне употребе у рату, посебно у оквиру чувене античке балканске “фаланге”, односно македонско-славјанске ВАЉАНКЕ, тј. ЛАВИНЕ!

ЦИТАТ: "15. skálme, ‒ 'a knife, a sword' (Soph. y Pollux 10, 165; Marcus Anton., Hesych., Phot. Lex.). A. Fick compared this word with the Old-Icel. skolm 'a short sword, a knife' from the IE *skolma, a derivative from the IE stem *skel- 'to cut'."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Трачка реч “sKÁLME” у значењу “кратки мач, нож” је доведена у везу са старо-исландском речи сличног облика и значења. Међутим, нема никакве потребе ићи чак на Исланд да би се та веза пронашла, јер Срби и данас имају реч која је у најближем могућем лингвистичком сродству са овом трачком речи! Из описа којим је овај трачки нож објашњен као “кратки мач” веома је јасно да је то у ствари био БОДЕЖ СА ДВЕ ОШТРИЦЕ! Код Срба се двосекли бодеж, који изгледом управо неодољиво подсећа на “мали мач”, и данас зове ‒ КА(Л)МА! Корен КАЛ- је сачуван и у корену једне друге српске речи која је својим значењем блиско везана за нож, а то је К(А)ЛАТИ, у значењу “убијати ножем”!

ЦИТАТ: "16. skárke ‒ ‘a silver coin for the Thracians’ (Hesych., Phot. Lex.) A. Fick explains it as ‘a jingling coin’ from the IE *skerg- ‘to jingle’, compare the Old-Norse skark ‘a noise’, Old-Ind. kharjati ‘to creak, to crunch’ from the IE *skoeg-."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Аутор наводи да је трачка реч “sKÁRKE” (назив трачког сребрног новчића) претходно објашњена као “звецкави новац” и везује њено значење за различите нордијске речи у значењу “звецкати”, одн. “бука, галама”, а који својим обликом подсећају на наведену трачку реч. Занимљиво је, међутим, да је једна од споменутих речи у том контексту и “старо-индијски” глагол KHARJATI (у изговору: KARDŽATI), што у преводу значи “шкрипати, КРЧАТИ”!? Сасвим је очигледно да се у случају КРЧАТИ – KHARJATI ради о директном преузимању српске речи и њеног значења у индијски језик, пошто корен тог глагола у српском језику (КРЧ-) не представља ништа друго до очигледну ономатопеју карактеристичног звука интензивног трења или стругања, док је у индијској верзији у овај корен убачено помоћно А, јер је оригинална славјанска реч због своје претешке сугласничке групе Индусима очито била неизговорљива. Ова реч је иначе сама по себи, а и уз многе друге јасне индикације, један од лингвистички најнепобитнијих доказа да су Индуси преузели и Санскрт и целу Ведско-Аријевску културу од старих Славјана, јер се ономатопеје звукова из природе никада не преузимају спонтано из других језика, већ се увек стварају и записују аутономно унутар сваког језика понаособ и, како добро знамо, оне се за исте или сличне звуке у различитим језицима обично веома разликују (нпр. за накашљавање “Ках!” у српском, а “Ahem!” у енглеском, за чуђење “Ауу!” у српском, а “Wow!” у енглеском итд.). Зато је сасвим логично претпоставити да та реч, да су је сами Индуси оригинално креирали, никада не би започела њима практично неизговорљивом сугласничком групом КРЧкоју су онда морали да вештачки и неприродно разбију самогласником А, већ на неки други начин, њима лакшим за изговор. Иначе, само “научно објашњење” наведене трачке речи је поприлично “мистериозно”, да не кажем бесмислено, јер је добро познато да кроз историју имена металним новчићима НИКАДА нису давана по томе што они звецкају, шкрипе или звече, јер напросто СВИ СУ МЕТАЛНИ НОВЦИ ТАКВИ! Дакле, на први поглед суочени смо са слепом улицом, јер ако је то заиста био метални новац, онда његова веза са глаголима звучања делује поприлично бесмислено. Наравно, постоји и друга могућност, а то је да веза са глаголима звучања заправо долази од тога што се тај трачки новац, изузев као платежно средство, користио можда и у некој другој прилици и функцији!? Када се о именима старих металних новчића ради, познато је да су они своја имена обично добијали или ПО МЕТАЛУ од ког су били направљени, или ПО МОТИВУ ИЛИ ВЛАДАРУ који су били на њима или по СВОМ ОБЛИКУ! Знамо да су у стара времена новчићи били прављени у најразличитијим облицима: кружном, квадратном, шестоугаоном, са рупом у средини или без ње итд. Па шта би овде могао бити случај? Било коме, ко говори српски језик и ко мало боље погледа наведену трачку реч, биће савршено јасно да у ствари гледа у српску реч КАРИКА у значењу “алка, део ланца”. Зна се да је кроз историју и широм Балкана један од традиционалних делова српске девојачке народне ношње била управо ниска сребрњака или златника која се носила у облику ЂЕРДАНА, најчешће као ланац окачен око девојчиног врата, али и као покривка за главу (као у неким деловима Источне Србије, на пример) или као украс окачен око девојчине капе (као у неким српским планинским крајевима, на пример). Управо тај део српске народне ношње је био јасан знак свим заинтересованим да је девојка удавача и да са собом носи богат мираз, али и да је добра домаћица, јер је будућа млада током свог девојаштва мираз по правилу стицала вредним радом у родној кући, за који је од својих родитеља била награђивана у новцу и стварима. Касније је ЂЕРДАН (од ЋЕРДАН, у буквалном значењу “оно што је дато ћерки”) мало-помало постао уобичајени део народне ношње, јер свако ко је имао девојку за удају и могао да јој приушти пристојан мираз никако није желео да у том смислу заостане за конкуренцијом, јер је девојка, захваљујући миразу добијала прилику не само да бира младожењу, већ и да се уда у бољу и богатију кућу, где би јој каснији живот у материјалном и сваком другом смислу био много бољи и лакши, а статус угледнији. При игри у колу ЂЕРДАН би ЗВЕЦКАО, дајући ритам самој игри! Управо из тих српских народних обичаја и српског фолклора долази наизглед парадоксална веза наведеног трачког новчића са глаголима звучања! Трачки сребрни новац је очито био део традиционалног српског народног украсног ланца, односно служио је као КАРИКА ЗВЕЦКАВОГ ЂЕРДАНА!

ЦИТАТ: "17. spínos ‘a stone which burns when water is poured on it’ (Arist.). There are no interpretations."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Тврдња бугарског научника, да за трачку реч “sPÍNos” у значењу “врста камена који гори кад се прелије водом” нема интерпретација, делује невероватно и тотално запањујуће, посебно зато што су из веома прецизног оригиналног објашњења кристално јасне две ствари: 1. да је то била врста камена и 2. да је тај камен “горео” кад се прелије водом! На тај начин је тај камен једнозначно одређен, јер је тад на свету постојао само један тип камена који би “горео” кад се прелије водом, а то је био КРЕЧЊАК, од ког је на тај начин настајао ЖИВИ КРЕЧ! Међутим, оно што збуњује је сам облик ове трачке речи, који ни на који начин не кореспондира са речима које се у модерном српском језику користе за ту врсту камена или за цео процес и које су изведене из основне употребне функције тог раствора, која је везана за чин бојења и дезинфекције зидова и просторија. Наиме, сама реч КРÈЧИТИ (са кратко-силазним акцентом) у значењу “бојити зидове зграда и просторија, малати” очигледно потиче од глагола КРÊЧИТИ СЕ (са дугим узлазно-силазним акцентом) у значењу “ширити ноге и руке, заузимати неприродне позе”, јер је током бојења просторија заиста потребно заузимати најразличитије неприродне позе да би се дохватио сваки угао! О чему се, дакле, овде ради? После кратког времена сваком ће бити јасно да се у овој трачкој речи у ствари крије српска реч ПЕНА, неизбежни пратилац сваког процеса прављења креча, тако да се оригинално трачко име те врсте камена може са сигурношћу реконструисати као ПЕНАШ (или ПЕНАЦ), у значењу “камен који се пени, пенушави камен”, пошто је он по томе управо и био јединствен! Дакле мистерија, које заправо никада није ни било, је коначно нестала – та тајновита врста трачког камена, који “гори” кад се полије водом, је био КРЕЧЊАК или оригинално трачки камен ПЕНАШ!

ЦИТАТ: "18. torélle ‘a refrain of lament, mourn (song)’ (Hesych.). There is no acceptable etymology."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Трачка реч “TORÉLLE” у значењу “жалосна песма, тужбалица” има веома необичну форму, која својим обликом неодољиво подсећа на реч из модерног француског језика, а који је као што знамо један од најмлађих европских језика, настао од латинског пре отприлике 1500 година и са антиком нема директне везе. То подстиче логичну сумњу у веродостојност оригиналног записа те трачке речи, односно отвара могућност да је њен оригинални облик био различит од записаног. Да бисмо дешифровали и реконструисали оригинални облик и значење ове трачке речи, који су органски укорењени у данашњем српском језику, помоћи ће нам шпански језик. Наиме, значење ове трачке речи, које је примарно повезано са осећањем и испољавањем туге, помаже нам да уочимо да уз помоћ само једне сугласничке пермутације од наведеног “TORÉLLE” можемо добити “TOLLÉRE”, што је и по значењу и по форми врло блиско модерној шпанској речи DOLOR у значењу “душевна бол, туга”, а која у множини гласи DOLORES, што је данас у свету познато и популарно шпанско женско име. Очигледно, логична значењска и морфолошка веза између модерних језика и те трачке речи се може успоставити. Али ту и даље има један велики проблем – шпански језик, баш као и француски, један је од најмлађих европских језика, настао од латинског у раном Средњем веку, тако да он сам по себи не може имати никакве директне везе са трачким језиком. Међутим, оно што нам помаже да једну такву логичну везу успоставимо је чињеница да су преци данашњих Шпанаца, Визиготи, крајем антике и у раном Средњем веку мигрирали на ту територију СА БАЛКАНА (преко Италије и јужне Француске), што нас наводи да се запитамо каква је веза те шпанске речи са модерним српским језиком. Одмах ћемо се сетити да у српском језику постоји веома стара реч ДОЛЕ, која се (а што је веома индикативно) такође користи и за опис туге и душевне патње, као нпр. у фразама “БИТИ ДОЛЕ” или “СПУСТИТИ ГЛАВУ ДОЛЕ” у значењу “бити нерасположен, тужан или депресиван”. С друге стране, у српском језику се за “неутешно и гласно кукати или јаукати, тужно запомагати” одвајкада каже ТУЛИТИ, могуће као варијација од “ДУЛИТИ”, односно “ДОЛИТИ”, јер глагол “ДОЛИТИ” ‒ а што је такође само по себи веома занимљиво ‒ не постоји у том облику и значењу у данашњем српском језику. Од “ДОЛИТИ” / “ДУЛИТИ” / ТУЛИТИ су касније настале речи ТУГА и ТУЖАН, али вероватно и ДУГА, јер је ДУГА у предању старих Србо-Славјана представљала сама НЕБЕСКА ВРАТА! А да је то било тако, јасно нам говори и српско народно предање, које су сви старији сигурно чули у свом детињству, а то је да ће онај ко прође ИСПОД ДУГЕ (тј. онај ко прође КРОЗ НЕБЕСКА ВРАТА!) живети заувек (односно ући у БЕСМРТНИ СВЕТ БОГОВА!). С друге стране, околност да то никоме никада није пошло за руком (јер је то заправо физички немогуће), је морала бити неизмерно разочаравајућа за све који су у то веровали и небројено пута пробали да ураде! Другим речима, немогућност проласка испод ДУГЕ је свакако морала бити свачија ТУГА! А онда се неко коначно досетио да ДУГУ више не јури по небу, већ да је направи ОД КАМЕНА у облику СЛАВОЛУКА, који је од тада као највећа почаст чекао код куће оне војсковође и оне војске који су се својим ратним победама за живота уписали у бесмртнике! На крају, оригинална трачка реч се са високим степеном вероватноће може реконструисати у савршено логичном српско-славјанском облику као ТУЛАРА, и то управо у значењу “песма туљењем, тужна песма, тужбалица”. А да је у српском језику овако реконструисана реч несумњиво постојала јасно нам говоре и имена српских села у близини Уба и Прокупља, која се и данас зову ТУЛАРИ, односно ТУЛАРЕ!

ЦИТАТ: "19. zalmós ‒ 'a hide' (Porphyr.). It is related to the Old-Pruss. salmis 'helm', the Lith. sálmas;"

ОБЈАШЊЕЊЕ: Аутор је трачку реч “ZALmós” у значењу “уточиште, скровиште” из неког разлога довео у везу са “старо-пруском” и литванском речи за шлем!? Какве то сад везе имају скровиште и шлем, осим да на веома апстрактном нивоу и једна и друга означавају нешто што има некакву заштитну функцију!? Наравно да немају ама баш никакве везе, јер старим народима сигурно ни на памет није падало да именују предмет који се ставља на главу кад се иде у рат по месту које служи за бежање и сакривање! Елем, да ми опет прискочимо у помоћ са старим, добрим српским језиком и традицијом. Свакоме ко прочита ову трачку реч, биће очигледно да она заправо долази од српске речи ЖАЛ, односно ЖАЛОСТ у значењу “туговање”. Познато је да су се код Срба, а и осталих Славјана, удовице и уопште жене у жалости традиционално затварале у кућу и најмање 40 дана после смрти мужа или члана породице нису комуницирале са спољним светом, нити су током тог периода игде ишле, нити икога примале у посету, ефективно се кријући од људи! Штавише, и сам грчки запис делује као дословна транскрипција српске речи. ЖАЛНОС(Т).

ЦИТАТ: "20. zeirá, zirá ‘a type of upper garment’ (Hdt., Xen., Hesych.). There are no acceptable etymologies."

ОБЈАШЊЕЊЕ: За реч “ZEIRÁ” или “ZIRÁ” у значењу “врста трачке горње одеће” бугарски научник наводи да нема прихватљиву етимологију, односно да нема етимологију која би успешно објаснила њено порекло и значење. Па да ми пробамо са једним веома, веома логичним објашњењем, органски везаним за данашњи српски језик. Наиме, облици “ZEIRÁ” и “ZIRÁ” јасно указују да је оригинални облик ове речи био – ЖИРА или чак можда ШИРА! Како оригинални запис говори о томе да је та трачка реч означавала неку врсту горње одеће (односно ону врсту одеће која се носи преко све друге одеће), то је одмах могуће успоставити веома јасну и веома логичну везу те трачке речи са српском речи ШЕШИР, која (што је веома значајно) не означава било какво покривало за главу, већ управо оно које ШТИТИ ГЛАВУ ОД КИШЕ и по чему се својом функцијом јасно разликује и од шубаре, и од капе, и од кечета, и од шајкаче! Управо зато СВАКИ ШЕШИР има ОБОД који га окружује и који првенствено служи за ОДВОЂЕЊЕ КИШЕ даље од главе и тела особе која га носи! А како су шешир и кабаница логички и функционално у директној вези, јер заправо представљају два дела једног те истог личног комплета за заштиту од кише, то је могуће поставити веома логичну тезу да реч ШЕШИР заправо долази од САШИР, односно да је оригинално представљао управо онај део одеће који се стављао ЗАЈЕДНО СА ШИРОМ, очигледно врстом трачке КАБАНИЦЕ! А и сама реч ШИРА има више него јасну морфолошку и значењску везу са данашњим српским језиком, управо због тога што је свака кабаница такав одевни предмет који се, с једне стране, мора ПОТПУНО РАШИРИТИ како би се обукао и у потпуности ставио око неке особе (за разлику од неких других одевних предмета, као што су кошуље, панталоне и јелеци, који се навлаче), односно с друге стране, она представља онај део одеће који се (за разлику од нормалне одеће, која прати контуре тела), ШИРИ на све стране од особе која га носи! У међувремену, реч ШИРА је потиснута из употребе и уместо ње се данас у српском језику користи реч КАБАНИЦА, односно КАПАНИЦА, која нам јасно говори о употребној сврси наведеног одевног предмета и директно указује на чињеницу да је његова првенствена сврха да ОКАПЉЕ КИШУ са особе која га носи! Међутим, иако је реч ШИРА у модерном српском језику потиснута речју КАБАНИЦА, други елемент тог пара – реч ШЕШИР – који је ишао у комплету са ШИРОМ, је у српском језику остао и опстао у свом мање-више оригиналном облику, што је и омогућило успешну реконструкцију оригиналног облика и значења наведене трачке речи. Дакле, ШИРА је била трачка кабаница, која је у комплету са САШИРОМ, односно ШЕШИРОМ штитила од кише ону особу која ју је носила!

ЦИТАТ: "21. zelâs ‘wine’ (Choerob. 124, 11 Gaisf.), zelas (Cobeti excerpt e cod. Marc. 489), zeilá (Phot. Lex.), zílai (Hesych.). As related to it are given the Greek chális ‘pure (not watered down) wine’, the Mac. kálithos ‘wine’ (Hesych.), the Old-Ind. hala ‘brandy’. The Thracian zelâs can be also compared to the Lith. zalas ‘red (for cattle)’, the Latv. zals ‘bright red, brown’, the Bret. gell ‘reddish, brown’, all from the IE *g’hel- ‘to shine’. Thus for the Thracians the wine got his name from its red colour."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Овде је трачка реч записана од стране Грка у различитим облицима “ZELÂS”, “ZELAS”, “ZEILÁ” и “ZÍLAI” у значењу “вино” и доведена у везу са разним речима из других језика, између осталих и са литванском речи ZALAS и латвијском ZALS, обе у значењу “црвено”, одн. “јарко црвено”. Штавише, бугарски научник повезује ову реч са претпостављеним “индо-европским кореном” у значењу “сијати, сјајити” и самоуверено закључује да су Трачани своју реч за вино наводно извели из његове црвене боје!? Међутим, такав “научни” закључак је без икаквог основа и потпуно је погрешан! Као прво, савршено је јасно да литванска реч ZALAS у значењу “црвен” и латвијска реч ZALS у значењу “јарко црвен” немају апсолутно никакве везе са наведеном трачком речи, већ да обе те речи значењем и контекстом воде порекло од једне потпуно друге славјанске речи, а то је ЗАЛАЗ(АК) Сунца, односно доба дана када Сунце силази испод хоризонта! Тада је, као што је познато, небо јарко црвене боје и обе те речи управо и потичу из тог и таквог соларног контекста и са вином немају апсолутно никакве везе! Што се саме трачке речи тиче, њене четири различите верзије и додатна информација да се радило о речи за вино, веома олакшавају реконструкцију њеног првобитног облика, а то је – ЖИЛА! Познато је да се у српском језику грожђе и дан-данас зове ВИНОВА ЛОЗА. Старији и архаичнији израз у српском језику за винову лозу и само вино, и који се у њему до данас одржао је управо – ЖИЛА! Иначе, блиска веза између речи ЛОЗА, ВИНО и КРВ у српском језику је савршено јасна и из стандардне форме о ПОРОДИЧНОЈ (ИЛИ ДИНАСТИЧКОЈ) ЛОЗИ, односно породичној (или династичкој) линији директног крвног сродства кроз генерације. Штавише, бројни хронолошки прикази владарских династија кроз историју, практично без изузетка, графички приказују крвно сродство чланова одређене династије управо путем витица биљке пузавице, односно винове лозе! Сама реч ЖИЛА порекло води од самог облика биљке пузавице, тј. од чињенице да лоза вијуга уз потпорни стуб или зид и грана се, баш као људска жила, тј. крвни суд, али још и више за веровање старих Србо-Славјана да црвено вино заправо представља саму КРВ ЗЕМЉИНУ (док би бело вино по тој аналогији највероватније представљало Земљину лимфну течност)! Захваљујући управо вези са тим и таквим старим религиозним веровањима старих Срба, и дан-данас постоји хришћански обред коришћења и конзумирања вина као замене и симбола за крв Христову! Тесну логичку и значењску везу речи ЖИЛА и ВИНО у модерном српском језику потврђује нам и реч ЖИЛАВ, у буквалном смислу “препун жила”, али и “који особинама подсећа на жилу”, односно “издржљив, отпоран”. Та реч савршено природно и логично описује ванредну издржљивост и отпорност винове лозе да опстане на оним теренима и у оним поднебљима где то друге пољопривредне културе нису у стању. Као потврду да је веза између речи ЖИЛА, ЖИЛАВ и ВИНО итекако жива у данашњем српском језику, довољно је подсетити на чињеницу да се и данас широм Балкана узгаја позната аутохтона балканска врста грожђа, пореклом из источне Херцеговине, под називом – ЖИЛАВКА! Исто тако, јасно је и то да је прављење алкохолних пића од биљака пузавица оригинална и миленијумима стара културна традиција Србо-Славјана Балкана. Доказ за то је чињеница да се у Србији и Црној Гори до данас задржала јединствена у свету традиција прављења РАКИЈЕ ЛОЗОВАЧЕ, а која је највероватније била и директни претходник проналаску технолошки много компликованијег процеса прављења вина! Из свега реченог сасвим је јасно да српске речи ЖИЛА, ЛОЗА и ВИНО чине савршено логичан и заокружен језички, историјски и културни склоп!

ЦИТАТ: "22. zetráia ‘a pot’ (Pollux). From the initial form *zeutraia from the IE *g’heutr- towards the IE stem *g’heu- ‘to pour’."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Трачка реч у значењу “посуда за кување, лонац, шерпа” је била записана у облику ZETRÁIA и “научно” је објашњена индиректном и магловитом везом са индоевропским коренима у значењу “према” и “сипати”. Некоме ово наведено “објашњење” може у први мах деловати прихватљиво и логично, међутим после кратког размишљања свако ће доћи до закључка да је оно заправо крајње неубедљиво и нетачно! Свакодневна посуда за кување сасвим сигурно није своје име дуговала некаквој апстрактној вези са прилогом “према” или са исто тако суштински неутралним глаголом “сипати”, јер су се разне ствари сваког дана сипале и у друге посуде у домаћинству, као што су тањири, корита и лавори. Напротив, из искуства је јасно да име једног таквог основног предмета, који се свакодневно користио у веома дефинисаном контексту у домаћинству, мора бити у чврстој логичкој и језичкој вези са његовом основном употребном функцијом, а то је кување и припремање хране! Зашто је то очигледно? Па зато што чим се погледа ова трачка реч, одмах је јасно да њен први део ZET- није ништа друго него корен старе српске речи ЖЕТО у значењу “пшено, зрно пшенице”, од које данас у српском језику имамо ЖИТО, али и ЖЕТВУ! Жито и посуда за кување су очигледно у много ближем логичком и контекстуалном односу, тако да проблем остаје да се некако дешифрује остатак RÁIA, који на први поглед не делује превише обећавајуће кад се ради о кувању и припремању хране. Међутим, кључ за решавање овог наизглед тешког проблема је схватити да -RÁIA није цео други део речи, већ само ЊЕГОВ ОСТАТАК! Наиме, оригинални други део речи, а који је због гласовних промена претрпео измену, је заправо гласио -(В)РИЈА у значењу “нешто што кува (или се кува)”, потпуно аналогно већ објашњеном -BRIA! Тако да наведену трачку реч можемо са извесношћу реконструисати као ЖЕТ(В)РИЈА, тј. као посуду за припремање КУВАНОГ ЖИТА! Познато је да је кувано жито од памтивека заузимало посебно место, не само на јеловнику, већ још више у многобројним религијским обредима Срба и других Славјана, тако да оно и сада заузима незаобилазно место у модерном православљу, где се непрекидно вековима користи у практично свим религиозним обредима и церемонијама: током крштења, венчања, слава, сахрана, помена итд. Очигледно, оно о чему се овде заправо радило је била специјална посуда ЖЕТРИЈА, која је старим Трачанима служила за припремање специјалне и религијски изузетно симболичне врсте хране – КУВАНОГ ЖИТА, које се код Срба и данас користи у свим религиозним приликама, управо зато што представља јасан симбол ВАСКРСЕЊА И ВЕЧНОГ ЖИВОТА, јер у себи на нераскидив и органски начин сједињује симболизам жита и жетве, поклона летњег Сунца људском роду, са симболизмом ватре на којој је то жито скувано, а која је у религији античких Славјана била земаљски пандан Сунцу!

ЦИТАТ: "23. zibythides ‘the noble Thracian men and women’ (Hesych.). A. Fick explains it as a Grecized form from the Lith. zhibeti (zhibù) ‘to shine, to light’. He interpreted it as a participle meaning ‘splendidus, illustris, erlaucht’ and wrote it in the form zibynthides, which actually did not exist. Apart from the Greek ending -id-(es), the initial word zhibut- has an exact parallel in the Lith. zhibute ‘a fire, light’ and ‘something light’. But Fick was right translating the Thracian word as ‘most holy one’."

ОБЈАШЊЕЊЕ: Трачка реч ZIBYTHIDES у значењу “племенити трачки људи и жене”, односно у мало ширем смислу “свештеници, аристократе”, је од стране аутора објашњена паралелом са две литванске речи, и то са глаголом ZHIBETI у значењу “сијати, светлети” и именицом ZHIBUTE у значењу “ватра, светлост”. Међутим, овде бугарски научник не продубљује своју анализу и не третира наведену реч као сложеницу, што она због своје дужине несумњиво јесте. Штавише, он уопште не даје било какве ближе објашњење о коренском значењу наведене трачке речи, премда је из самог оригиналног објашњења веома јасно да је ова трачка реч имала веома блиске везеса СВЕТОМ ВАТРОМ и ТАДАШЊОМ АРИСТОКРАТИЈОМ И СВЕШТЕНИЧКИМ СТАЛЕЖОМ, чија је једна од најважнијих дужности била (а што је из историјских докумената добро познато) да је у посебним и веома важним приликама ЗАПАЛЕ! Дубоки смисао ове трачке речи се, наиме, управо у данашњем српском језику разоткрива као на длану! Трачка реч, коју је после одбацивања типично грчког завршетка -IDES могуће реконструисати у облику ЖИ-БУТ(И) је савршено самообјашњива управо гледајући из перспективе данашњег српског језика! Други дио -БУТ(И) није никакав проблем за дешифровање и у директној је вези са српским речима БУТИНА и ОБУТИ (у буквалном смислу “овити или метнути нешто око ноге, одн. Бутине”)! Први део те речи ЖИ-, уз своје алтернативне облике ЖЕ- и ЖА-, је одувек у српском језику означавао различите појавне облике и ефекте ватре, све од њеног самог почетка, тј. искре и пламичка (ЖИ-), преко велике, распламтеле ватре у најопштијем смислу, укључујући њену врућину и јару, као што је то случај са летњим Сунцем, ковачком ватром итд. (ЖЕ-), па до њеног самог краја, односно до утихнуле, тињајуће ватре (ЖА-)! Корен ЖИ-, који је и у трачкој речи значењем директно везан за ватру, односно њено паљење, је у потпуно истом значењу присутан и у српским речима ЖИЖАК и ЖИШКА, у значењу “искра”, односно “упаљени комадић дрвета којим се пали нова ватра”, као и у старом српском глаголу ЖИГАТИ (или ЗАЖИГАТИ), у оригиналном значењу “палити, тј. потпаљивати ватру”. У вези са тим у Шумадији се, на пример, и данас понегде, иако сада већ ретко, може срести прастаро српско име ЖИЖА (и од њега настало презиме ЖИЖИЋ), очито у значењу “палилац ватре”. Паљење шумарака и ливада је код старих Срба био примарни метод крчења плодног земљишта, али и основни метод обнављања плодности тла, кад је после извесног времена њива постајала испошћена од непрекидне експлоатације. Па и речи ЖИВ и ЖИВОТ управо за свој корен имају исти тај ЖИ-, односно формиране су тако да логички указују на чињеницу да је за старе Србо-Славјане и само људско постојање било нераскидиво везано са константном унутрашњом топлотом људског тела, односно симболизовало је у себи ону непорециву чињеницу да је свако људско биће било топло током целог живота, а постајало хладно тек после смрти! Из свега тога је могуће поставити природну и логичну хипотезу да је управо ТЕЛЕСНА ТОПЛОТА за старе Славјане била она најочигледнија и најјаснија манифестација Духа Светога или Божанске Душе која после смрти напушта људско тело и да су стари Србо-Славјани управо из тог разлога спаљивали своје мртве, како би се умрли заувек сјединили са топлотом, односно Духом Светим, који их је после смрти напустио! Управо зато, а и због годишњег агрикултурног циклуса, који је свој врхунац достизао током лета, најтоплијег годишњег доба, настала је симболичко-религиозна интерпретација:

1. СУНЦА И ГРОМА као примарних манифестација БОГА ОЦА, отелотвореног првенствено у облику НЕБЕСКЕ ВАТРЕ;

2. ВАТРЕ И ПОЖАРА НА ЗЕМЉИ као главних симбола БОГА СИНА, ПОСЛАТОГ ОД СТРАНЕ НЕБЕСКОГ БОГА ОЦА МЕЂУ ЉУДЕ, тј. створеног и проузрокованог на земљи деловањем Сунца и грома, и коначно

3. ТОПЛОТЕ као главне манифестације ДУХА СВЕТОГА, која у себи нераскидиво повезује оба претходно наведена елемента СВЕТОГ ТРОЈСТВА са ЦЕЛИМ ЉУДСКИМ РОДОМ! Наиме, ако знамо да Библија каже да је Бог “створио човека по свом лику”, односно да СВАКИ човек на неки суштински начин подсећа на Бога и ако знамо да је у то време врховно божанство античког света несумњиво било Сунце, које је свету подаривало ватру и топлоту са неба, а с њима жетву и берићет сваке године, логично је онда поставити следеће питање: Којом то својом особином СВАКИ човек “личи на Бога”? Одговор је савршено очигледан: Бог је наиме човека створио “по свом лику” управо као ТОПЛОКРВНО ЖИВО БИЋЕ! Та елементарна чињеница, да је СВАКИ човек од свог рођења па до смрти ТОПАО, је за античке Славјане била јасан и недвосмислен доказ БОЖАНСКОГ КАРАКТЕРА ЦЕЛОКУПНОГ ЉУДСКОГ ПОСТОЈАЊА И ЦЕЛОКУПНОГ ЉУДСКОГ ЖИВОТА, јер је управо телесна топлота била НАЈЈАСНИЈИ ДОКАЗ НЕРАСКИДИВЕ ВЕЗЕ ЧОВЕКА И БОГА, пошто је захваљујући тој својој особини сваки живи човек могао својим телом у одређеном обиму да загреје другу особу или своју околину, баш као што то раде Сунце и ватра! А та чињеница нам уједно даје и одговор на следеће важно питање: Зашто Сунце, које је сијало целе године, у оригиналној религији античких Србо-Славјана није било слављено као божанство живота током свих 12 месеци, већ само у периоду од 1. маја до 30. октобра, док је током других 6 месеци (од 1. новембра до 30. априла следеће године) земља била у рукама зиме, хладноће и смрти? Па зато што је Сунце зими било ЗУБАТО и његово грејање и топлоту људи на земљи НИСУ ОСЕЋАЛИ, већ је свугде у природи доминирала хладноћа! Према томе, јасно је да су управо ТОПЛИ СУНЧЕВИ ЗРАЦИ И ТОПЛОТА са становишта античких Србо-Славјана били онај КЉУЧНИ, ТРАНСФОРМИШУЋИ АСПЕКТ СУНЦА КАО БОЖАНСТВА! Зубато зимско Сунце које не пружа топлоту овом свету, иако сија на небу, у суштини није ни било сматрано за врховно божанство у пуном смислу те речи, првенствено зато што тада није било довољно моћно да доведе у питање доминацију других природних сила. А зашто Сунце није било у стању да светом влада зими, а јесте лети? Па и на то питање следи крајње логичан одговор старих Славјана: зато што је Сунце као Бог, тада било “тек рођено”, “мало и нејако”, па је стога и назив самог празника његовог “рођења”, односно тренутак промене оријентације соларног циклуса назван деминутивом БОЖИЋ, у значењу “мали Бог”. “Тек рођеном”, младом Сунцу је требало времена да “порасте и ојача”, да би онда кад “порасте”, у касно пролеће и током лета, постало неприкосновени владар целог света! Управо због тога се православни верници током поста и уздржавају од сваке грешне, бесне и ружне мисли и поступка, односно од било каквог, психолошки схваћеног, “потпаљивања ватре” у себи и око себе, док је од меса дозвољено јести само рибу и морске плодове, првенствено зато што, за разлику од топлокрвних животиња – сисара и птица, али и гмизаваца и других хладнокрвних животиња које воле да се греју на топлом Сунцу и којима Сунце даје животну снагу – рибе и друга водена бића НИ НА КОЈИ НАЧИН НИСУ И НИКАД НЕ МОГУ БИТИ ЖИВА СТВОРЕЊА СУНЦА, ЈЕР НА СУНЦУ И ВАЗДУХУ ОДМАХ УГИНУ! Све ово јасно говори да су у оригиналној религији старих Славјана наведени природни феномени били схваћени искључиво као различите појавне манифестације ВРХОВНОГ, ТРОЈЕДНОГ БОЖАНСТВА ЖИВОТА – БОГА СУНЦА И ВАТРЕ, као и његовог пратећег и свепрожимајућег Духа Светог – ТОПЛОТЕ! Све ово на свој начин јасно потврђује и хиндуистичка концепција АВАТАРА, реинкарнације или отелотворења Бога на земљи, која додуше по данашњим хиндуистичким схватањима може бити у било ком и било каквом физичком облику. Међутим, сама реч АВАТАР нам управо својим обликом даје више него јасан доказ о томе шта је та санскритска реч оригинално значила, јер је савршено очигледно да она не представља ништа друго до буквалну транскрипцију српске речи ВАТРА! Дакле, АВАТАР је, хришћанским терминима речено ништа друго него – БОГ СИН! Међутим, да неко не би стекао нетачан утисак да је представа врховног божанства у облику ватре резервисана искључиво за старе религије, треба напоменути да управо таква представа Бога заузима најпочасније место и у самој Библији! Наиме, у кључној сцени Старог Завета, Бог се Мојсију по први пут указује у облику ничег другог до ЗАПАЉЕНОГ ГРМА, односно ВАТРЕ! Штавише, и сама представа Исуса Христа је у раном хришћанству била нераскидиво повезана са Сунцем, јер је у многобројним историјским изворима јасно наведено да су рани хришћани у старом Риму сваки свој дан започињали ПЕВАЊЕМ ХИМНИ СУНЦУ у зору током његовог рађања! Па и сам Цар Константин, аутор чувеног Миланског едикта, који се данас с правом сматра за једну од кључних личности у историји хришћанства и неспорног лидера хришћанске цркве у то време, ФОРМАЛНО УОПШТЕ НИЈЕ БИО ХРИШЋАНИН, већ је током свог целокупног живота припадао познатом и међу римским легионарима веома популарном МИТРИНОМ КУЛТУ, односно КУЛТУ НЕПОБЕДИВОГ СУНЦА! Иако је Константин током свог царевања истовремено био и врховни религијски лидер новоосноване хришћанске цркве, он је у формалном смислу хришћанин постао тек на својој самртној постељи, када је крштен! Савршено је јасно да, из његове перспективе гледано, ту очигледно није могло бити ни речи о било каквој недоследности, јер за њега и његове савременике хришћанство и није могло бити ништа друго него само још једна од тада многобројних РЕЛИГИЈА СУНЦА! Из свега реченог јасно је да су Сунце, ватра и топлота имали универзални божански карактер током целокупне историје људске цивилизације! Међутим, исто тако је веома јасно да идеја о Сунцу, ватри и топлоти као многоликом и јединственом врховном божанству човечанства никако није могла настати на Блиском или Средњем Исток или у Индији, већ је несумњиво морала настати на много севернијим географским ширинама и то највероватније већ крајем последњег леденог доба! Наиме, тада је неки природни догађај (највероватније пад великог астероида у региону северно-америчких великих језера) покренуо, а Сунце наставило и довршило, процес масовног топљења глечера и узроковало огроман глобални потоп, који је на целој Земљиној кугли подигао ниво мора за најмање 70 до 80 метара! То је потпуно променило изглед целог света и пореметило све природне процесе у њему, што је за последицу имало масовно изумирање многих живих врста, безбројне земљотресе, вулканске ерупције и друге природне катаклизме, као што су на пример била изненадна формирања Медитеранског, Балтичког и Панонског, а касније и Црног мора, али и великих језера Северне Америке и Централне Азије. Таква изненадна и глобална катастрофа, која се практично преко ноћи догодила у свим најнасељенијим областима тадашњег света, морала је у целокупном каснијем људском предању неизбежно добити јединствени, драматични и митски карактер! Такође, успостављање Сунчевог годишњег циклуса и раст бујне вегетације у пределима дотад прекривеним глечерима је неизбежно довело до идентификације Сунца и његове топлоте као главних креативних и трансформационих сила новонасталог света, дотад потпуно окованог снегом и ледом. Ови јединствени историјски догађаји су постали ИСХОДИШНЕ ТАЧКЕ целокупне религије, културе и цивилизације православних Славјана, које су они после кроз предање и директне контакте преносили даље другим народима. Како глечера у Индији никад није било (осим на Хималајима, где се никад нису топили у иоле значајнијој мери) и како је Индија географски предео Земљине кугле чијом климом од краја последњег леденог доба до данас доминирају монсуни, то је онда савршено јасно да би тамо од свих природних феномена најсветији и најпоштованији статус несумњиво морале да имају ВОДА И КИША, јер су СВИ природни и животни циклуси у том делу света примарно одређени њима, а не фазама Сунчевог годишњег циклуса! Да је ова теза веома логична и тачна доказује пример старог Египта, у ком је цео агрикултурни циклус у потпуности зависио од годишњих поплава Нила, које су наносиле плодни муљ, тако да је због тога пољопривредни циклус у Египту, а тиме и сам Египат, од самих Египћана сматран не за дар Сунца, већ првенствено за ДАР НИЛА! У највећем делу Индије постоје само два годишња доба: кишно и сушно, која само посредно зависе од Сунца, јер их одређују ваздушне струје створене различитим брзинама загревања и хлађења копна и мора током године. Одатле је сасвим јасно да би у хиндуизму, да је заиста оригинално настао у Индији, ВОДА И КИША, А НЕ ВАТРА имале статус врховног божанства, односно оне би биле идентификоване као примарне силе које директно одређују све природне и животне циклусе у том делу света! Иако је неспорно да у хиндуизму постоји високо поштована традиција светих река, јасно је да реке у хиндуизму нису схваћене као примарна божанства реинкарнације, већ пре само као посредници у том процесу, јер се по кремацији пепео умрлог баца у њих! Штавише, реке су у хиндуизму ИСКЉУЧИВО ЖЕНСКОГ РОДА и везане су за ЗЕМЉУ, док су сва хиндуистичка врховна божанства МУШКОГ РОДА и везана су за НЕБО! То нам још једном јасно потврђује Сунчани, небески и северњачки карактер хиндуизма као природног огранка оригиналне старе српскославјанске вере о Сунцу и грому као ВРХОВНИМ МУШКИМ БОЖАНСТВИМА, који својим зракама и топлотом са неба, али и муњама и пожарима (који настају после удара громова) оплођују земљу и чине је родном (што се у случају пожара дешава због повећане количине угљеника у тлу)! Сам корен ЖИ- се у данашњем српском језику среће и у својим алтернативним облицима ЖЕ- и ЖА-. Познато је да Срби одвајкада имају јединствен и врло карактеристичан израз за велику врућину, а то је да СУНЦЕ ЖЕЖЕ! Управо одатле долазе стара српска презимена ЖЕЖЕЉ и ШЕШЕЉ, као алтернативни и највероватније оригинални српски називи за КОВАЧА! Из тог контекста српске античке ковачнице Срби исто тако данас имају и реч ЖЕ-ЛЕЗО, односно ЖЕ-ЛАЗО, тј. “гвожђе”, што је, како сама реч јасно каже, ништа друго него оно што ЛАЗИ (ПОЛАКО ИЗЛАЗИ – ПУЖЕ, ИЗВИРЕ ИЛИ ТЕЧЕ) ИЗ ВЕЛИКЕ ВАТРЕ, што је управо и најтачнији могући опис истопљеног метала, који полако цури из пећи за време таљења! Срби имају и ЖЕ-ЗЛО, традиционални симбол владарске моћи монарха и објекат по правилу израђен од ЗЛАТА (метала који је симболизовао СУНЦЕ, а тиме и ватру), којим је Цар или Краљ уништавао, односно (као сам небески Бог громом) СПАЉИВАО ЗЛО, тј. своје непријатеље! Срби такође имају и речи ЖЕЂ и ЖЕДАН које описују потребу за водом коју човек осећа кад је изложен великој јари! Па и старе српске речи ЖЕТО у значењу “жито, зрно пшенице”, као и глагол ЖЕТИ у значењу “косити пшеницу” своју форму и оригинално значење несумњиво дугују околности да је пшеницу одувек требало косити у јулу месецу, по највећој јари и врућини! Вероватно су зато и жито и пшеница као биљка, али и сам хлеб, увек имали веома посебан, уздигнут статус у вери и обредима Србо-Славјана од памтивека до данас, јер су због календарског периода свог зрења, а вероватно и због интензивне жуте боје у својој зрелој фази, постајали директни симболи летњег Сунца и његове топлоте, као и примарни симболи васкрсења и новог живота у религији и култури старих Србо-Славјана! Тиха и скоро угасла ватра се код Срба одувек звала ЖАР, а од корена ЖА- и речи ЖАР имамо такође речи као што су УЖАРИТИ у буквалном значењу “ставити нешто у жар”, као и ЗАЖАТИ (од САЖАТИ) у значењу “спојити заједно стављањем у жар тако да се касније не може раздвојити, нераскидиво спојити ватром” (као нпр. два метална дела таљењем) и ПОЖАР – данас у значењу “неконтролисана ватра”, а која је очито директно проистекла из чињенице да је у стара времена најчешћи узрок таквих несрећа био да су укућани увече позаспали око неугасле ватре, односно како сам облик речи сугерише, ПОЖАР би заправо био оно што се дешава ПО ЖАРУ, тј. ПОСЛЕ (ОСТАВЉЕНОГ, НЕУГАСЛОГ) ЖАРА. Наравно, говорећи о ЖАРУ, никако се не сме сметнути са ума и чувена ЖАР-ПТИЦА (или тзв. Феникс), очигледно симбол залазећег, нестајућег Сунца, које се сваког дана на западу “претварало у жар”, а које се онда, као симбол вечног живота и васкрсења у оригиналној, претхришћанској славјанској вери, сваког наредног дана поново на истоку “рађало из свог пепела”. Овде је интересантно приметити да претходно споменута српска реч ЖИЖАК управо савршено тачно описује чињеницу да се нова ватра (ЖИ-) пали тињајућим комадићем скоро угасле ватре (-ЖАК)! Па и данашњи православни обред паљења бадњака током ноћи православног Божића, иначе српско-славјански обичај од памтивека, је у најдиректнијој могућој вези управо са тим и таквим обредима старих Трачана и других старих Србо-Славјана, односно са изузетно важним религиозним ритуалом паљења светих ватри у посебним приликама! Стари Славјани, првобитни пољопривредници, чији је опстанак директно зависио од обнављања годишњег агрикултурног циклуса, веровали су да паљењем ватре током те ноћи симболички помажу нејаком Сунцу да се сутрадан “роди” и постепеним продужавањем свог дневног сјаја на крају победи мрак, хладноћу и смрт, односно да поврати своју снагу и следећег лета својом топлотом донесе нову жетву и благодат целом њиховом роду! Поновно рођење младог Сунца је било кључно за целокупни светоназор старих Србо-Славјана, јер су они добро знали, крећући се до тада и по далеким северним пределима, да Сунце и не мора следећег дана изаћи изнад хоризонта, већ да у пределима Северног поларног круга може остати испод хоризонта следећих шест месеци! Такође, ходањем кроз ватру током те церемоније стари Славјани су успостављали и ритуално симболичко јединство са Богом живота и благостања, који их је сваке године спасавао од зиме, глади и смрти, а паљењем ватре том приликом они су не само обављали симболичну церемонију “кремације” старог и “умрлог” Сунца, већ су симболички исто тако ОБЈАВЉИВАЛИ РАТ божанству мрака и таме и сврставали се на страну светлости, топлоте и новог живота! С тим у вези треба споменути да су стари Славјани током већег дела своје историје спаљивали своје мртве, управо из уверења да се на тај начин душе умрлих директно спајају са врховним и троједним божанством живота – богом Сунца, ватре и топлоте! Религиозне конотације корена ЖИ- / ЖЕ- / ЖА- су протоком времена у великој мери нестале из српског језика, међутим оне друге, свакодневне везе и оригинална значења свих тих корена су у српском језику опстали кроз векове и практично остали неизмењени до данас, тако да и даље непогрешиво указују на контекст, као и на оригинално значење и смисао ове трачке речи! Њене додатне везе са данашњим српским језиком лако је видети и из чињенице да су трансформацијом изговора корена ЖИ- у ШИ- код Срба настале многе нове речи, које су међутим својим значењима и даље остале блиско везане за ватру (а што је само по себи јасан доказ исправности целе ове тезе). Тако нпр. имамо реч ШИБА (од ЖИБА), чији су деминутиви ШИБИЦА и ЖИГИЦА (од ЖИГАТИ) оба оригинално значила једну те исту ствар, а то је “дрвце којим се потпаљује (света) ватра”. Па и реч ШИШМИШ (ЖИЖАМИШ) јасно указује на особину шишмиша-вампира да сиса крв искључиво ТОПЛОКРВНИХ ЖИВОТИЊА, јер као што је добро познато, ти шишмиши су као и други шишмиши слепи, али свој плен (за разлику од шишмиша који се хране инсектима или воћем) не лоцирају ехо-локацијом, већ то раде путем ТЕРМИЧКИХ СЕНЗОРА, што име тих животиња у српском језику чини савршено логичним и тачним. После свега реченог, јасно је да је трачка реч ZIBYTHIDES, тј. ЖИБУТИ (у буквалном смислу “они који обувају ватру”, односно “ходачи кроз ватру”) означавала оне припаднике друштвене елите старих Трачана који су у посебним религијским приликама ПАЛИЛИ СВЕТУ ВАТРУ и том приликом ХОДАЛИ ПО ЊОЈ, спајајући се тако симболички са врховним божанством светлости, топлоте и новог живота! Ова трачка реч је можда имала и нешто шире значење, односно могуће је да се односила и на оне који су се том приликом на светој ватри макар и само огрејали, тј. посветили њеним Духом Светим!

* * *

Мислим да ови примери веома дубоких и нераскидивих лингвистичких, као и непорецивих религиозних, културних и друштвених веза и паралела наведених трачких речи са данашњим српским језиком и културом јасно указују сваком кога интересује ова проблематика, да они српски научници које интересује искључиво историјска истина, а не слугерањство исконструисаним и лажним историјама новопечених и новопронађених “аутохтоних народа” на Балкану, треба да крену у озбиљан рад и свестраном анализом, неоптерећени досадашњим лажним, квазинаучним и антиславјанским теоријама, изнесу на светло дана намерно игнорисане и систематски негиране, дубоке везе модерног српског језика и културе са старим језицима и културама Балкана. Истина се више, нити сме, нити може игнорисати!

Шта је била визија Светог Саве?

Свети Сава, односно Растко Немањић, несумњиво је преломна историјска фигура у историји српског народа и човек који је у великој мери својим животом и делима одредио историјски пут српског народа до данас. Понекад се чак наводи да је он заправо “створио” српски народ у модерном смислу, што је крајње претерано поједностављивање које не одговара правој истини. Наиме, иако је Свети Сава успео да се избори за независност средњевековне српске државе и цркве, што су његова прворазредна историјска достигнућа, на којима му целокупни српски народ увек мора бити јако захвалан, он није притом настојао да из корена мења постојећа српска верска уверења, већ је много више радио на томе да тадашњу српску религијску праксу прилагоди захтевима света у ком је живео и да јој нову форму.

Међутим, ниједан од многобројних историчара који су проучавали живот и дело Светог Саве никада није дао убедљив одговор на главно питање: Шта је то заправо била она темељна идеја која је водила Растка Немањића да око 1192. године кришом побегне на Свету гору Атос у Грчкој и тамо се замонаши, а онда низом акција у следећим декадама избори и учврсти политичку независност српске државе под влашћу свог брата Стефана Првовенчаног и црквену аутокефалност Српске православне цркве?

При одговору на ово питање никако се не сме губити из вида међународни политички контекст у ком су се Са-вине акције одвијале тих година. Као што је добро познато, то је било време Крсташких ратова, које је Католичка црква покренула у циљу преотимања Јерусалима из руку муслимана, што је за резултат имало њен растући и агресиван утицај на Балкану. Конкретно, Трећи крсташки рат, у ком су најпознатије војсковође и протагонисти били Ричард Лављег Срца са хришћанске и Саладин са муслиманске стране, вођен је од 1189. до 1191. године, дакле непосредно пре Расткове одлуке да се замонаши. Четврти крсташки рат, током ког су крсташи напали и опљачкали и сам Константинопољ, вођен је од 1202. до 1204. године, дакле после одлуке Растковог оца Стефана Немање да напусти трон и замонаши се заједно са својим сином у манастиру Хиландар где је умро 1196. године, односно током рата за власт између Расткове браће Стефана и Вукана, који је окончан тек 1208. године уз велике Расткове дипломатске напоре, којима је успео да доведе зараћене стране до узајамно прихватљивог споразума.

Када је његов брат Стефан 1217. године добио папску круну, обећавајући притом папи да ће помоћи ширење католичанства међу својим поданицима, Свети Сава је био против те идеје и у знак протеста је напустио земљу. Као свој одговор, Свети Сава је убрзо развио снажну дипломатску активност широм тадашњег православног светa да би Српској православној цркви обезбедио аутокефалност у православном свету. Он је то на крају и постигао 1219. године, када је успостављена самостална Српска архиепископија са седиштем у манастиру Жича, а Свети Сава рукоположен за првог Aрхиепископа српског. После тога он је у договору са својим братом Краљем Стефаном Првовенчаним учинио све што је могао да трајно учврсти примат православља међу Србима генерално.

Свети Сава (фреска из манастира Милешева)

Дакле, најважније акције Светог Саве су са једне стране имале јасан политички и државнички карактер у циљу постизања и учвршћивања политичке независности средњевековне српске државе на тада веома ровитом Балкану. Са друге стране, пак, оне су исто тако представљале енергичан контраудар у односу на тадашње агресивне покушаје римског папе да католичанство прошири широм Стефанових земаља, што им даје и јасан антикатолички карактер. То је вероватно прави разлог што Католичка црква никад није прихватила Светосавље као традиционалну тековину српског народа и зашто је увек током векова негодовала на било какво истицање заслуга Светог Саве за српски народ.

Ипак, кључно питање у вези са свим акцијама и прегнућима Светог Саве јесте шта је заправо била његова визија, шта је то он у ствари желео да сачува путем Светосавља као традицију српског народа и какве вредности и какво наслеђе да остави будућим генерацијама? Некоме одговор на ово питање може изгледати лак и тривијалан, али прави одговор на ово питање није нимало једноставан и тражи темељну, суптилну и дубинску анализу целокупног живота и дела Светог Саве.

Данас је генерално међу Србима, чак и међу оним високо образованим, широко присутно неразумевање глобалних околности у којима се налазила немањићка Србија. На пример, међу модерним Србима још увек постоји широко присутно уверење да је средњевековна Србија у сваком погледу била директни наследник Ромејског царства (касније неправилно и нетачно прозваног Византијом, иако Ромеји никада ни себе, ни своју државу нису тако звали). Истина је, међутим много комплекснија и компликованија. Наиме, СВИ Немањићи су првенствено РАТОВАЛИ ПРОТИВ РОМЕЈА и тадашње Ромејско царство је, осим у релативно ретким периодима примирја, представљало најзначајнијег политичког и војног противника средњевековне српске државе! И то до те мере, да су СВИ НЕМАЊИЋКИ КРАЉЕВИ СВОЈЕ КРУНЕ ДОБИЈАЛИ ДИРЕКТНО ИЗ РИМА, признајући притом формални примат римском папи, али без икаквих значајнијих уступака католичанству на терену у односу на православље. ТО је оно што је историјска истина! Дакле, сви Немањићи су водили СВОЈУ САМОСТАЛНУ ПОЛИТИКУ и њихову средњевековну државу првенствено тако треба и гледати. Не, дакле, као настављача или прилепак неке од тада постојећих империја, већ првенствено као ПРОЈЕКАТ УСПОСТАВЉАЊА ИСТОРИЈСКОГ, ПОЛИТИЧКОГ И ВЕРСКОГ КОНТИНУИТЕТА СРПСКОГ НАРОДА НА БАЛКАНУ!!!

Новостворена самостална средњевековна српска држава је, дакле, била принуђена да вешто балансира између тада моћних империја, трудећи се притом да свој утицај постепено прошири и на остале територије Балкана насељене Србима. Непобитна је чињеница да је Свети Сава увек чинио све што је могао да успостави и ојача независност средњевековне немањићке државе, па је у оквиру тога он, као први Архиепископ српски, за прве епископе аутокефалне Српске архиепископије именовао искључиво Србе, иако су тада међу православним свештенством примат несумњиво имали Грци. Из те чињенице се може јасно видети да је Свети Сава у првом реду сматрао да изборена државна и црквена независност треба да омогући КОНТИНУИТЕТ најважнијих тековина и вредности Срба као народа! Јасну индикацију у том смислу даје нам његов зборник црквеноправних списа, односно првобитни црквени устав, ког је он саставио под називом “Крмчија” (назван тако по крми, јер су ти списи требали да омогуће највишим црквеним властима да “правилно крмаре” свој црквени брод по олујном политичком мору тог доба). У тој књизи је Свети Сава успоставио директну историјску везу између староримског, односно античког етрурског права и црквеног права свог времена! То нам јасно говори да идеје и акције Светог Саве нису биле везане само за тадашњи, већ исто тако и за АНТИЧКИ СВЕТ!!!

Исто тако, могућу индикацију да је Расткова визија самосталне српске државе и цркве укључивала успостављање директног историјског континуитета нове државе и нове цркве са античким тековинама Срба на Балкану, даје нам и његово монашко име – Сава. Наиме, прва асоцијација кад се помене то име, крајње необично за мушкарца тог времена, јесте – РЕКА САВА, чије је античко име било СРБА или СЕРБОНА, а управо тако се звала и света богиња античких Срба!!! У комбинацији са Савиним писањем “Крмчије” и успостављањем директне везе црквених канона његовог времена са правним тековинама античке етрурске цивилизације, тај избор Растковог монашког имена све мање делује као случајност.

А још далеко мање тако делује када узмемо у обзир да су Срби једини православни народ на свету који је до данас очувао свој прастари обред слављења СЛАВЕ у практично оригиналном облику! Наводно, када је Свети Сава рекао Србима да морају да се одрекну својих слава ако желе да се покрсте, Срби су се побунили и то одбили, па тако Свети Сава наводно није имао избора него да дозволи да слава остане као један од најважнијих обреда у српском православљу. Велико је питање да ли је то заиста тако било. Да ли ико озбиљно верује да Свети Сава, као први Архиепископ српски није био у стању да у сарадњи са својим братом и Краљем Стефаном Првовенчаним постепено потисне или искорени обичај слављења славе међу Србима, да му је то заиста био циљ? Јасан одговор на то питање дају нам примери других православних народа, код којих обред слављења славе данас или више уопште не постоји, или постоји у редукованом облику као групна сеоска слава. Свети Сава је, склопивши савез са својим братом Краљем Стефаном Првовенчаним, тада имао велику моћ и да је хтео, лако је могао да постигне да слава постепено престане да се слави међу Србима, бар у оном делу становништва који је био под директном контролом власти. Међутим, он то није учинио, већ је уместо тога без већег противљења дозволио да тај обичај опстане међу Србима. А данашња српска слава заправо и није ништа друго до хришћанству прилагођени антички обред слављења култа предака, који своје порекло води још из времена Лепенског Вира, а можда и одраније, и који и данас постоји у свом благо трансформисаном облику као један од најважнијих обреда у српском православљу, односно Светосављу!

Исто тако, никако не треба сметнути са ума и чињеницу да је Света гора, још од времена Светог Саве па све до данас, била и остала један од главних центара православља уопште и један од најснажнијих бастиона противника унијаћења православаца под врховно вођство римског папе. Иначе, неке од данас најпознатијих православних манастира на Светој гори су управо у другој половини 12. века основали избегли балтички Срби, после уништења њиховог главног верског и политичког центра на балтичком острву Рујан 1168. године од стране Католичке цркве! Тај војни поход, са првенственим циљем “потпуног уништења Вендског народа и његове вере у региону Балтика”, је током прве половине 12. века снажно заговарао тада веома познати и изузетно утицајни католички теолог Бернард од Клервоа (Bernard of Clairvaux), а који је у историји познатији као оснивач реда витезова темплара и истакнути кабалиста. Иначе, Бернард од Клервоа ће касније бити проглашен не само за католичког свеца, већ и за Доктора цркве, односно заслужног и трајно признатог теолога чија су дела постала централни и неодвојиви део католичке вере. У том светлу је веома значајна чињеница да је Свети Сава отпутовао на Свету гору управо у тренутку када је његов брат Стефан, притиснут од папиних савезника Угара са севера и Венецијанаца са Јадранске обале, затражио од папе да му пошаље круну, обећавајући успут да ће омогућити ширење католичанства у својој земљи. Римски папа је прихватио тај Стефанов захтев, јер тада ни Угарска ни Венеција нису могле да на бојном пољу поразе Стефана, па је папа веровао да ће на овај дипломатско-верски начин успети да доскочи православним Србима. Међутим, кад је Стефан добио круну, он је највећим делом игнорисао своје обећање, већ је спречио било какве битније промене на терену у корист католика и уместо тога помогао свом брату Светом Сави да оснује православну Српску архиепископију.

Тaкoђе, битан извор неразумевања суштине рада и дела Светог Саве и времена Немањића од стране модерних Срба представљају и наводи о немањићком прогону богумила. Иако у последње време расте број историчара који над ове наводе стављају знак питања, нема сумње да је одређеног верски мотивисаног прогона било, али је притом од кључне важности прецизно одредити ко је заправо био мета прогона и из којих разлога.

Наиме, у то време су на Балкан почеле да пристижу избеглице из Централне Азије и Месопотамије, које су побегле испред немилосрдних пустошења монголског вође Џингис Кана. Њихова вера није било хришћанство, већ манихејство, иако су нека њихова божанства била у великој мери слична неким старо-славјанским божанствима. Они су, на пример, имали божанство под именом Тетрапросопон (у значењу “Отац са четири лица”), који се уклапао у култ једног од најпопуларнијих старо-славјанских божанстава Световида и који је изгледао практично идентично. Управо захваљујући тој сличности манихејци, односно такозвани богумили, су успели да остваре значајан утицај међу обичним народом, говорећи му и представљајући да између њихове и старо-славјанске вере практично нема разлика. Ипак, разлике су постојале и биле су велике.

Како је од краја Четвртог крсташког рата утицај Католичке цркве на Балкану непрекидно растао, Немањићи су у исто време морали да јако воде рачуна да не буду оптужени да у својој земљи толеришу јерес, јер би то омогућило папи да их прогласи отпадницима од вере и покрене крсташки рат против њих, с намером да им уради оно што је претходно већ урадио балтичким Србима! Зато су они морали да сами превентивно крену у обрачун са богумилством, односно манихејством, првенствено као СТРАНОМ ЈЕРЕСИ! Њихов примарни циљ је очигледно била потпуна елиминација СТРАНОГ ВЕРСКОГ УТИЦАЈА МЕЂУ СРБИМА, док им старо-славјанска веровања нису представљала већи проблем, јер њих нису ни намеравали да укину, већ само да делимично трансформишу и интегришу! А јасан доказ да је то заиста било тако представљају многобројне савршено очуване некрополе стећака широм бивших немањићких земаља, које нико од Немањића никада није ни дирао, ни уништавао!

Да је Свети Сава, међутим, несумњиво гајио веома критичан и негативан однос према католицизму на индиректан, али уједно и врло јасан начин, сведочи и његов најпознатији ученик Доментијан, који је у својим хроникама године неких догађаја датирао као “године од протеривања Латина из Константинопоља” (ког су крсташи освојили 1202. године)! То је, дакле, очигледно био догађај ког су православни Срби тог времена сматрали до те мере важним и кључним да су и године почели да обележавају од њега! То несумњиво потврђује да су тада агресивно католичанство и римски папа били универзално сматрани за главне непријатеље целог православног света, и то упркос свим тадашњим отвореним и дубоким сукобима између средњевековне српске државе и Ромејског царства!

Дакле, на питање шта је то заиста хтео Свети Сава одговор није нимало лак ни једноставан, јер ни околности његовог времена нису биле нимало лаке ни за Србе, нити за српску државу и цркву. Међутим, из свега реченог до сада савршено је јасно неколико ствари:

1. Свети Сава је био велики противник сарадње тадашњих српских владара са Католичком црквом и може се рећи да је он био један од најзначајнијих противника католицизма на Балкану у том периоду.

2. Свети Сава уопште није мислио да Срби треба да се у културном и религијском смислу окрену Ромејском царству, већ првенствено Светој гори, што је битна разлика, јер је Света гора у то време постала главни европски бастион славјанског православља, првенствено захваљујући избеглим балтичким Србима, после уништења њиховог светилишта на балтичком острву Рујан, 1168. године од стране Католичке цркве.

3. Свети Сава је учинио све да обезбеди аутокефалну Српску архиепископију и у том циљу је јако пуно путовао широм тадашњег православног света. Вештом политиком и дипломатијом он је то на крају и успео да уради, али притом уопште није одбацио или поништио дотадашњу српску верску традицију, јер му то није ни био циљ, већ је успео да ту миленијумима стару верску праксу Срба очува и трансформише на начин да она буде у складу са новим временом и новим глобалним околностима.

Цео живот и рад Светог Саве представљају недвосмислено сведочанство о његовој посвећености УСПОСТАВЉАЊУ ИСТОРИЈСКЕ ВЕРТИКАЛЕ између античке историје Србо-Славјана и његовог времена, као и очувању те миленијумима старе традиције, само донекле трансформисане али ни у ком случају поништене, за будућа времена!

А за потпуно разумевање ове целе теме је посебно значајно сетити се оне чувене изјаве Стефана Немање о томе да сваки народ треба да чува сопствени језик и културу, и у којој је упозорио све генерације Срба да се сопствени културни идентитет и политичка самосталност не губе само на бојном пољу, већ и потпадањем под друштвене, културне и религијске утицаје туђинаца и преузимањем њихових обичаја, културе и језика!

Управо то је очигледно била и визија Светог Саве и због тога му сви Срби заувек морају бити неизмерно захвални, јер је Свети Сава својом црквеном реформом и оснивањем аутокефалне Српске архиепископије успео да сагради мост за сва времена и поново успостави тада покидани историјски континуитет између античке прошлости српског народа и свог времена, као и векова које ће тек доћи.

Није, дакле, Свети Сава “створио” Србе као модеран народ, он је пре СРБЕ ИСТОРИЈСКИ ТРАНСФОРМИСАО И ПРИЛАГОДИО НОВОМ ВРЕМЕНУ, омогућујући тиме српском народу да своју огромну животну снагу и даље црпи из својих аутентичних и миленијумима старих друштвених, верских и културних корена! То је далеко највеће и најзначајније историјско постигнуће Светог Саве уопште, и несумњиво једно од највећих постигнућа које је било који човек у историји икада постигао за свој народ!

Да ли је Вук Бранковић био издајник?

“Па зар о томе историјска наука није већ дала јасан одговор?”, запитаће се многи упућени.

И заиста, упркос српском народном предању, које једнозначно оптужује Вука Бранковића за српски пораз у Косовској бици и жигоше га као издајника, модерна српска историографија категорично стоји на становишту да за наводну Вукову издају нема никаквих доказа, бранећи такав став чињеницом да Вук Бранковић не да током битке није побегао са бојног поља, већ се штавише у њој исказао као ватрени командант једног од крила и лојални члан хришћанске коалиције.

Па ипак, цела данас важећа и званично прихваћена верзија приче о Косовској бици је у свим својим кључним тачкама веома контроверзна и препуна недоследности, што је само по себи врло необично с обзиром на значај који овај догађај има у српској националној свести, култури и историји!

Да кренемо редом. Прво велико спорно место је сам исход битке. Да ли је то заиста био “велики српски пораз”, као што то, уз народно предање, данас једнодушно тврди и модерна историографија? С обзиром на такву једнодушност историчара, запањује податак да ИСТОРИЈСКИ ИЗВОРИ ИЗ ВРЕМЕНА БИТКЕ ИЛИ НЕПОСРЕДНО ПОСЛЕ ЊЕ УОПШТЕ НЕ СПОМИЊУ СРПСКИ ПОРАЗ И ТУРСКУ ПОБЕДУ, ВЕЋ ИСКЉУЧИВО ИЛИ СРПСКУ ПОБЕДУ ИЛИ НЕРЕШЕН ИСХОД!!! Тврдња о турској победи у Косовској бици се у историјским изворима појављује тек много деценија касније, отприлике од средине 15. века, дакле у време пада Константинопоља и целог Балкана под турску власт.

Док се песничка слобода народног певача може разумети – јер су најлепше и најзначајније песме Косовског циклуса настале не у време непосредно после Косовске битке, већ доста касније, у време сумрака или већ фактичког нестанка средњевековне српске државе на Балкану – остаје као велика мистерија на чему то модерна историографија базира свој тако категоричан став. Наиме, народном певачу је из перспективе потпуног пораза и нестанка уједињене српске државе пред муслиманским освајачима несумњиво морало изгледати да је семе пропасти великог царства било посејано много раније, још у време наводног пораза у Косовској бици и издајства Вука Бранковића, а о чему јасно говори онај познати двостих: “великаши, проклете им душе, на нахије раздробише царство”. Међутим, потпуно је нејасно како је до тезе о “српском поразу” и “турској победи” дошла модерна историографија, јер би историографија, за разлику од епске поезије, своје судове требало првенствено да базира на проверљивим историјским чињеницама.

А проверљива историјска чињеница каже да је Вук Бранковић и пре и непосредно после битке БИО И ОСТАО СУВЕРЕНИ ВЛАДАР СВИХ СВОЈИХ ПОСЕДА, јер се турска војска непосредно после битке ПОВУКЛА НАЗАД НА ПОЧЕТНЕ ПОЗИЦИЈЕ СА КОЈИХ ЈЕ И КРЕНУЛА У ПОХОД!!! Вук Бранковић је тек касније постао турски вазал и то не толико због наводног пораза у бици, већ много више због чињенице да је после Косовског боја и смрти Кнеза Лазара војни савез Хребељановића и Бранковића доживео крах, па је Вук без довољно јаких савезника постао преслаб да се на војном пољу даље сам супротставља моћном турском суседу. Управо та чињеница је и кључна загонетка у целој причи о Косовском боју: како се то и зашто одмах после Косовске битке распао Вуков војни савез са Хребељановићима, с обзиром на то да је Лазар на Косову погинуо од турске руке, а Вук Бранковић очигледно успешно војно одбранио своје поседе, јер су се Турци непосредно после битке и уз губитак султана у крајњем нереду повукли назад на своје територије? Очито, обе стране су имале и веома јаке разлоге и могућност да наставе заједнички рат против Турака. Шта је био разлог да се то није дeсило, већ се њихов антитурски савез распао, а Вук Бранковић потом постао турски вазал?

С друге стране, оно што такође веома јасно и убедљиво негира тезу о “убедљивом поразу хришћана у Косовској бици” је чињеница да је Угарска у јесен 1389. године, вероватно очекујући лаку војну победу против наводно ослабљеног противника, са великом силом напала на земље Хребељановића и том приликом била тако убедљиво потучена на бојном пољу да је тадашњи угарски песник тужно ламентирао, описујући угарску војску пре и после битке (парафразирам): “То више није била она дивна војска која је поносно и гиздаво отишла у бој, већ гомила убогих јадника у ритама”. Наводни “велики пораз” хришћанске коалиције у Косовској бици би такву убедљиву победу Хребељановића над респектабилном Угарском само неколико месеци касније учинио и логички и практички немогућим! Дакле, већ на основу ових неколико чињеница, могуће је аргументовано довести у сумњу званичну оцену о томе да је у Косовској бици хришћанска војска доживела “убедљиви војни пораз” до те мере да више ни тврдња о БИЛО КАКВОМ, а камоли “убедљивом” поразу хришћана у њој не делује претерано кредибилно!

Друга битна недоумица је везана за околности Муратове смрти и убиство његовог млађег сина Јакуба непосредно потом, као и за наводно преузимање трона од стране Муратовог старијег сина Бајазита током битке. Скоро сви расположиви историјски извори говоре да је Мурат убијен или непосредно пре битке или на самом њеном почетку, а онда “званична верзија” тврди да је Бајазит наводно сакрио ту чињеницу од целе војске, па поврх тога још наводно одмах затим “позвао Јакуба на консултације” и онда га кришом убио у шатору током битке!? Непотребно је претерано наглашавати да овакав след догађаја, једноставно речено, делује потпуно неприродно и невероватно до размера научне фантастике, када се у обзир узме реалност средњевековне битке!

Турску верзију да је Мурат наводно убијен тек после битке, док се наводно шетао бојиштем, убедљиво демантује каснији турски дворски протокол, који је захтевао да сваки посетилац током аудијенције код султана обавезно мора бити чврсто држан за руке од стране двојице снажних чувара и полегнут до земље! То недвосмислено доказује да је Мурата (као јединог турског султана у историји убијеног од руке непријатеља!) убио посетилац који је код себе имао скривени нож. Дакле, ако прихватимо Муратову смрт пре или почетком битке као логичну и неспорну историјску чињеницу (јер би Мурат управо тада био најспремнији да прими незнанца како би сазнао нешто ново), долазимо до питања шта би био највероватнији след догађаја после тога?

Колико је вероватно да се Бајазит тако брзо створи у Муратовом шатору, а онда ни више ни мање него намами Јакуба да такође дође у шатор и онда га неприметно убије, притом остављајући целокупну турску војску без све тројице главних војсковођа током кључног периода битке?! Као прво, Бајазит и Јакуб су у Косовској бици били команданти турских крила, тако да је крајње невероватно да би било који од њих под било којим околностима напустио свој командни положај током боја! Као друго, системи везе у општем метежу средњевековне битке су били крајње рудиментарни, тако да су по правилу најважнији (и то скоро искључиво унапред договорени!) сигнали и поруке током битке стизали не преко гласника (јер је то било крајње непрактично, пошто су гласници у општем метежу могли залутати или закаснити, као и изгубити коња због повреде или рањавања, или и сами бити рањени или убијени), већ звучним путем или путем заставица! У Средњем веку је било потпуно незамисливо да било који врховни војсковођа или командант значајног дела трупа под било којим изговором напусти своје командно место током битке! То би истог тренутка имало катастрофалан морални ефекат на његове трупе, јер би оне такав његов поступак моментално интерпретирале као његово бекство са бојног поља и масовно кренуле за њим! Јасно је, дакле, зашто “званична верзија” о убиству Јакуба и Бајазитовом преузимању власти током битке делују са становишта обичаја и праксе тог времена до крајности нелогично и потпуно неверодостојно.

Много је вероватније да је Муратово убиство, које се десило пре или почетком битке, непосредно Муратово окружење СКРИВАЛО ТОКОМ ЦЕЛЕ БИТКЕ, И ТО КАКО ОД ВОЈСКЕ, ТАКО И ОД БАЈАЗИТА И ОД ЈАКУБА, најпре из страха од сопствене одговорности, а онда и зато што би објава смрти врховног заповедника током битке имала крајње негативан ефекат на морал војске, пошто би она истовремено била и обавештење војницима о њиховом поразу у бици! Смрт врховног заповедника на бојном пољу је у то време био најјаснији и најочигледнији доказ војничког пораза! А да је скривање информације о војсковођиној смрти било рутинска пракса код Турака јасно нам доказује епизода везана за смрт Сулејмана Величанственог, који је умро 1566. године у Угарској током једног од својих војних похода, а што је његово непосредно окружење вешто сакрило од целе војске током њиховог ВИШЕНЕДЕЉНОГ повратка кући!

Обрачун међу Муратовим синовима за наследство трона и Јакубово убиство су се скоро сигурно одиграли нешто касније, односно НЕПОСРЕДНО ПОСЛЕ БИТКЕ, највероватније ТОКОМ ПРВЕ НОЋИ ПОСЛЕ БИТКЕ, јер је Муратово окружење имало веома јак разлог да своју одговорност за Муратову смрт искупи чињењем велике услуге новом султану! Штавише, ЈЕДИНИ безбедан начин за непосредно Муратово окружење да новом султану обзнани Муратову смрт је управо и био да му уз мртвог Мурата истовремено покажу и мртво тело његовог брата и ривала за трон! Тако би нови султан добио јасну поруку да управо тим људима дугује свој живот, јер су они исто тако могли да одлуче да убију њега и трон предају његовом брату! Одлуку ко ће постати нови султан су тад донели искључиво људи из најужег Муратовог окружења, чиме су сви постали правно недодирљиви за новог султана!

Међутурски обрачун за трон НЕПОСРЕДНО ПОСЛЕ БИТКЕ уједно представља и најлогичније објашњење за податак из текста једног путописца, који је само петнаестак дана после Косовског боја прошао кроз делове Европе тада под контролом Османлија и у свом запису из прве руке посведочио да је у њима владао потпуни хаос. Притом треба напоменути то да такав опис ни у ком смислу не може представљати иоле кредибилну слику било какве, а камоли “велике” војне победе и победничке војске непосредно после битке, јер се у историји никад није десило да победничка војска одмах после “велике војне победе” крене у жестоке међусобне обрачуне!

Трећа кључна и највећа недоумица је везана за околности Лазареве смрти. Наиме, сви историјски извори јасно говоре да су Турци Лазара ухватили и погубили ПОСЛЕ БИТКЕ! То, у комбинацији са неспорним историјским податком о Муратовој смрти пре или почетком битке и потпуним одсуством било каквих података о турској победи из свих историјских извора из времена битке или непосредно после ње, неизбежно баца сасвим ново и другачије светло на околности Лазареве смрти. Наиме, ако следимо логичну тезу, која се може аргументовано бранити, да хришћани заправо и нису изгубили Косовску битку, а о чему складно говоре сви историјски извори тог времена, као и непосредне последице саме битке, онда долазимо до крајње логичних и интригантних питања како је то онда Лазар ипак на крају страдао од Турака и како је то онда на крају Вук Бранковић постао турски вазал, а његов војни савез са Хребељановићима доживео потпуни крах?

Дакле, око сва три кључна елемента историјске приче о Косовској бици и даље постоји велика конфузија и може се слободно рећи да су они и данас много више у домену мита и епске поезије него историографије, јер очито нису ни елементарно логички усклађени! То говори да нешто у целој тој причи суштински није тачно и да се цела историографска прича о Косовском боју мора темељито реконструисати и довести у потпуни склад са свим данас познатим и неспорним историјским чињеницама из времена самог боја и времена непосредно после њега! Овај есеј је управо и написан у циљу давања једне такве нове и свеобухватне интерпретације догађаја у вези Косовске битке, са намером да се све данас познате чињенице о њој доведу у међусобно чврст и логички кохерентан склоп! Притом је неизбежно да се о стварима о којима нема никаквих веродостојних историјских извора или о којима постојећи историјски извори говоре на очито нелогичан и неверодостојан начин, нове и много уверљивије верзије тока догађаја морају извести првенствено на основу индиција из веродостојних извора и уз примену логике, као и уз узимање у обзир закона људске психологије и тадашњих друштвених норми и обичаја, да би се извели посредни, али и много логичнији закључци и претпоставке, слично као при решавању заплета крими-романа!

Можда критично важну индикацију о истинском току догађаја после Косовске битке садржи писмо Венецијанаца, послато касније исте године босанском Краљу Твртку Котроманићу као одговор на његово претходно писмо упућено њима. У том писму Венецијанци изражавају своју радост и задовољство поводом ПОБЕДЕ ХРИШЋАНА У КОСОВСКОЈ БИЦИ, јер их је Твртко очигледно у свом претходном писму о томе обавестио. Иначе, Твртко је о свим појединостима Косовске битке био исцрпно и из прве руке обавештен од Влатка Вуковића, пошто се одред Тврткове војске управо под Вуковићевом командом борио у Косовској бици на хришћанској страни! Међутим, у својим експресијама радости поводом вести о ПОБЕДИ НА КОСОВУ ПОЉУ, Венецијанци нигде у свом писму не изражавају било какву жалост поводом Лазареве херојске смрти, нити је уопште помињу, што је крајње чудно. То логички имплицира да Твртко Лазареву смрт највероватније није ни споменуо Венецијанцима у свом претходном писму. Наиме, потпуно венецијанско игнорисање и неосвртање на тако битан и тужан податак о смрти врховног заповедника хришћанске коалиције у победоносној бици, а у којој је учествовала и Тврткова војска (под условом да је то Твртко споменуо у свом писму!) несумњиво би било схваћено као веома арогантан и непристојан гест, који нимало не би допринео бољим односима две земље и који би био у потпуном контрасту са изузетно љубазним и ласкавим тоном целог писма. А ако је тачна веома логична претпоставка да Твртко у писму Венецијанцима заправо и није ништа рекао о Лазаревој смрти, онда то поуздано значи да он за њу није ни знао, јер би је у супротном као битан део саме битке и целе приче сасвим сигурно споменуо у свом писму! Из тога логично следи да у том случају о Лазаревој смрти ништа није знао ни сам Влатко Вуковић, јер би и он, у супротном, сигурно обавестио свог владара о тако и војно и политички важној ствари! Дакле, из свега овога можемо извести индиректан, али и врло логичан закључак да је Влатко Вуковић БИО СВЕДОК КРАЈА БИТКЕ НА КОСОВУ ПОЉУ И ПОБЕДЕ ХРИШЋАНА У ЊОЈ, јер о томе његов Краљ непосредно затим ауторитативно пише Венецијанцима, али да притом Вуковић изгледа УОПШТЕ НЕ ЗНА ЗА ЛАЗАРЕВУ СМРТ, јер ни у Твртковом писму кратко после битке о њој, по свему судећи, нема никаквог спомена!!! Шта нам говори све ово?

Само једну, али уједно кључну ствар за нову интерпретацију целе приче: ЛАЗАРЕВА СМРТ НАЈВЕРОВАТНИЈЕ НИЈЕ ИМАЛА НИКАКВЕ ВЕЗЕ СА БИТКОМ!!!

Неочекивано из целе приче о Косовској бици израња наизглед споредан, а заправо страховито важан мотив сукоба за позицију наследника династије Немањић и врховног ауторитета над свим њиховим земљама између Лазара Хребељановића и Вука Бранковића, који су били ожењени двема рођеним сестрама, Вук старијом Маром, а Лазар млађом Милицом, ћеркама покојног Кнеза Вратка, ког је добар део његових савременика сматрао за легитимног наследника трона Немањића. Лазар и Вук су своје политичке аспирације на позицију наследника трона Немањића и врховног српског вође управо и базирали на својим браковима са овим двема сестрама, јединим наследницама покојног Кнеза Вратка. Међутим, пошто је Вук био ожењен старијом сестром Маром, он је сматрао да по правилу мајората то место припада њему, док је Лазар себе прогласио за Великог Кнеза (Краља-наследника династије Немањић по свему, осим по титули) управо зато што је, за разлику од Вука и Маре, са Милицом имао династа, тј. мушког наследника – сина Стефана. Дакле, у Косовској бици није постојао само елеменат сукоба између хришћана и муслимана, већ је у њему подједнако важно уочити и елеменат сукоба две супротстављене српске фракције око примата над наслеђем Немањића!

Оба та сукоба се одвијају истовремено и сад се одједном појављује елеменат који се у разматрању целе ове приче мора најозбиљније узети у обзир. Наиме, народно предање о издаји Вука Бранковића на Косову пољу можда и није тако нелогично и нетачно како се на први поглед може чинити! Ако Лазарева смрт ПОСЛЕ БИТКЕ нема директне везе са самом битком, а што нам на логичан начин сугерише одговор Венецијанаца Краљу Твртку, тад је следећи задатак наћи уверљив одговор на питање под којим околностима је онда Лазар заправо погинуо!?

Одједном се појављује логична могућност да је Вук Бранковић можда желео да искористи идеалну прилику да, како се то популарно каже, “убије две муве једним ударцем”. Непосредно после битке, коју је хришћанска страна највероватније добила, и повлачења Турака, Вук је могуће желео да се истовремено обрачуна и са Лазаром, својим директним конкурентом за немањићски престо. Прилика је заиста била идеална за то, јер је Лазар са својом војском дошао у области Вука Бранковића, где је Вук имао потпуну контролу над територијом, људима и свим важнијим ресурсима, па је тако могао да манипулише околностима и догађаје усмерава у правцу који њему иде у прилог. При разматрању овога никако не треба изгубити из вида јако важну чињеницу да се највећи пораз било које српске војске од Турака до тада, катастрофални пораз војске браће Мрњавчевић у Маричкој бици 1371. године, догодио не у отвореној борби, већ као успешан турски ноћни препад на неопрезне противнике. Дакле, Турци, који до 1389. године НИЈЕДНОМ нису победили Србе у било којој већој отвореној бици, знали су јако добро да се са тако моћном и војнички вештом војском могу обрачунати само уз помоћ специјалне, нестандардне војне тактике!

Очигледно, све коцкице се слажу на логичан начин и причу упућују у одређеном правцу.

Дакле, шта до сада имамо? Имамо: 1. од раније познату тезу, која се може бранити јаким и логичним аргументима, да хришћанска коалиција заправо није доживела никакав војни пораз у Косовској бици; 2. историјски потврђену чињеницу да у време битке постоји отворен и интензиван сукоб између Вука и Лазара за наследника трона Немањића; 3. чињеницу да још од времена битке постоји веома чврста тврдња у српском народном предању о Вуковој издаји на Косову пољу; 4. историјски потврђену и претходно демонстрирану турску праксу ноћних препада на неспремне противнике; 5. нову хипотезу да Лазарева смрт највероватније није имала никакве везе са битком. Да ли се из свих ових елемената може створити било каква логички кохерентна интерпретација могућег тока догађаја од краја Косовске битке до Лазареве смрти, коју би онда било могуће тестирати у односу на касније историјски неспорне догађаје и чињенице?

Наравно да може. Уз напомену да је ово само оквирна теза, претпостављени след догађаја који би довео у логички склад све ове елементе могао би да изгледа на следећи начин. После завршетка битке и турског повлачења, хришћани су победу прославили на бојном пољу, а онда кренули назад, свако својој кући (међу њима и Влатко Вуковић са својим људима), док у међувремену Вук у част победе могуће организује малу свечаност за Лазара и његову најужу пратњу и том приликом покушава да по последњи пут мирно разреши спор са њим. Лазар не жели да чује ништа о томе, па долази до свађе и на крају Лазар љутито одлази. А можда претпостављене свађе није ни било и можда Лазар после битке, као и други, једноставно креће са својом војском пут Крушевца. Вук, међутим, управо тад активира свој тајни план! Преко својих ухода, јер су непосредно после битке и Турци и Лазар и даље на његовој територији, Вук шаље хитну поруку Турцима о томе куда се упутио Лазар, па Турци шаљу специјални одред елитних војника (највероватније баш Јакубових, да не би били присутни у време обрачуна за трон и Јакубовог убиства!), који прве или друге ноћи после битке (скоро сигурно уз активну помоћ Вукових шпијуна, који су одлично познавали терен) успевају да изведу ноћни напад на Лазарев логор или да Лазаревој војсци успут поставе заседу и на препад посеку Лазара, а његову одсечену главу однесу назад у свој логор као доказ успеха. Притом је Вук Бранковић остао формално “чист”, јер су Турци одрадили сав прљави посао за њега!

Све ово некоме може изгледати као потпуна интелектуална конструкција и крајње неутемељено маштање. Срећом, постоји објективан начин да сe утврди колико је оваква интерпретација догађаја вероватна и реалистична, јер ју је могуће реално тестирати, односно могуће је проверити у коликом је складу и сагласју са каснијим историјским догађајима и колико их добро и логично објашњава. А за тај тест ће нам послужити акције и понашање једне друге, такође изузетно важне историјске личности из тог периода, која је несумњиво знала праву истину о Лазаревој смрти. Та историјска личност је Лазарева жена Милица!

Кнез Лазар Хребељановић (фреска из манастира Хиландар)

Одмах следеће године, дакле 1390. Милица не само да склапа мир са Турцима, већ и шаље своју ћерку Оливеру за жену Бајазиту! То је јединствен такав случај у целокупној историји политичких односа Турака са свим средњевековним хришћанским државама на Балкану! Како су земље Хребељановића тада биле на удару од стране Угара са севера и Турака са истока, било је врло логично то што су Милица и њен син Стефан покушали и успели да са једним својим противником склопе мир. Очито, нападнута и од Турака и од Угара Милица није могла да води успешан рат на два фронта, тако да је од два зла изабрала мање и са релативно јачим Турцима склопила мир, а против релативно слабијих Угара одлучила да и даље ратује. Међутим, Оливерина удаја у целу ту причу додаје сасвим нови елеменат, до сада потпуно игнорисан од стране скоро свих историчара, који су овакав гест Хребељановића искључиво третирали као мировни. Он то несумњиво великим делом и јесте био, али НИЈЕ БИО САМО ТО! Тај брак је истовремено био и акт СКЛАПАЊА ЧВРСТОГ ВОЈНОГ САВЕЗА ИЗМЕЂУ МИЛИЦЕ И СТЕФАНА СА ЈЕДНЕ СТРАНЕ И ТУРАКА СА ДРУГЕ!!! Према томе, то уопште није било успостављање вазалног односа, како се данас погрешно тврди, већ СКЛАПАЊЕ ЧВРСТОГ И ФОРМАЛНОГ ВОЈНОГ САВЕЗА ДВЕ НЕЗАВИСНЕ ЗЕМЉЕ!!! У Средњем веку је трајни мир, а посебно дугорочни војни савез између две независне државе био по правилу цементиран браком владарских династија! Сад се поставља логично питање: против кога је то Милица склопила војни савез са Турцима Оливерином удајом за Бајазита? Против Угара? Наравно да не. Са Угрима су Милица и Стефан и до тада могли сами да изађу на крај.

Па ако нису Угри, онда против кога? Одговор је савршено очигледан: то је био акт склапања формалног војног савеза између Хребељановића и Турака ПРОТИВ ВУКА БРАНКОВИЋА!!! Наиме, Милица се плашила да би је, док је заузета борбом на северу против Угара, Вук Бранковић могао истовремено “на кварно” напасти са југа, па је зато склопила савез са иноверцима и својим дојучерашњим највећим непријатељима Турцима, да Вука, сад већ као свог вазала, држе под контролом, док ће им она и Стефан помагати у борби против Угара и њихових савезника! Шта се то догодило између 1389. и 1390. године, па да 1389. године Турци буду највећи непријатељи, а само годину дана касније највећи пријатељи Хребељановића? ПА ДОГОДИЛА СЕ ЛАЗАРЕВА СМРТ!!! Склапање савеза Хребељановића са Турцима није био само изузетно значајан догађај за даљи ток историје на Балкану, већ је за саме Хребељановиће са психолошке тачке гледишта несумњиво представљао и веома тежак и болан гест, тако да се поставља неизбежно питање шта је то тако велико могло да их натера на њега? Могући одговор је само један: МИЛИЦА ЈЕ ОЧИТО НЕ ТУРКЕ, ВЕЋ ВУКА БРАНКОВИЋА СМАТРАЛА ПРВЕНСТВЕНО ОДГОВОРНИМ ЗА ЛАЗАРЕВУ СМРТ НА КОСОВУ 1389. ГОДИНЕ!!! Она се највероватније бојала да би се Вук Бранковић, сад већ као турски вазал, могао обрачунати и са Стефаном, својим јединим преосталим ривалом за трон Немањића, на исти или сличан начин као претходно са Лазаром. И нашла је излаз не у вазалству (јер се тиме не би обезбедила од Вука), већ у СКЛАПАЊУ ЧВРСТОГ И ФОРМАЛНОГ ВОЈНОГ САВЕЗА СА ТУРЦИМА Оливерином удајом за Бајазита, управо зато што је то био једини сигуран начин да се спречи било каква војна акција Вука Бранковића против Стефана!!! Уједно, ето и савршено логичног разлога за потпуни крах њиховог војног савеза после Лазареве смрти!

Али зашто би Турци пристали на мир и војни савез са страном коју су само годину дана раније “убедљиво поразили”? Шта је то Бајазит уопште добио оваквим аранжманом, док је прихватањем Оливере за жену успут и целу династију Хребељановића учинио својим блиским рођацима и обавезао се не само на трајни мир, већ и на ВОЈНИ САВЕЗ са њима? Зашто су Турци уопште пристали на такав споразум, кад у складу са данас званично прихваћеном верзијом догађаја нису имали никаквог логичног и ваљаног разлога за то, јер су те исте људе наводно већ “до ногу потукли” на бојном пољу? Одговор је тројак. Као прво, Турци су пристали на савез са Хребељановићима зато што никакве “велике турске победе” на Косову пољу годину дана раније није ни било, а после ужасног искуства током и после Косовске битке више нису имали жарку жељу да до даљег крећу у походе на запад. Наиме, у Косовској бици је страдао њихов султан Мурат, као једини турски султан у историји убијен од стране непријатеља, док у исто време Јакубово убиство после битке замало није покренуло крвави грађански рат између самих Турака! Дакле, и Бајазиту и Турцима је после таквих енормних ломова била преко потребна бар делимична стабилизација прилика на Балкану, а то је савез са Хребељановићима управо и обезбеђивао. Са друге стране, да је Бајазит одбио женидбу, Милица би просто склопила мир са Угрима и Оливеру удала тамо, па се Бајазиту више исплатило да Хребељановиће има уз себе него против себе. И као треће, склапање војног савеза Турака са тада најјачом српском кнежевином је на дуги рок елиминисало било какву могућност стварања новог уједињеног анти-турског блока на Балкану, јер су њиме српске кнежевине постале безнадежно расцепкане, подељене и потпуно незаштићене од новог таласа турских освајања и остале су у том разбијеном стању “на поштеди” до тренутка када се Турцима средином 15. века указала нова згодна прилика да освоје цео Балкан!

Да ли каснији догађаји у целини потврђују овако постављену тезу? Несумњиво да, јер је Вук Бранковић после Лазареве смрти постао турски вазал, без обзира на то што није изгубио битку на Косову пољу. Наиме, после јуна 1389. године и распада коалиције са Хребељановићима он више и није могао да се војно супротстави Турцима, али је после Лазареве смрти он вероватно плански постао турски вазал да би се уз њихову помоћ касније обрачунао и са Стефаном! Међутим, после Оливерине удаје за Бајазита тај Вуков план бива потпуно онемогућен, па се Вук интензивно и тајно окреће Угарској до те мере да су га Турци, иако им је званично био вазал, због те тајне сарадње 1396. године протерали са Косова!

Све акције Хребељановића и Бранковића у периоду после Косовске битке и Лазареве смрти јасно говоре да су оба табора од јуна 1389. године и распада њихове антитурске коалиције, од војних савезника постали велики ривали и да су првенствено због тога једни склопили савез са моћним иноверним суседом, а други, кад им је пропао првобитни план, све покушали да би се повезали са ривалском страном силом! То јасно доказује да је за такве одлуке и једних и других примарни разлог био њихов међусобни ривалитет и сукоб, који је између њих тада постојао!

Јасан доказ о тачности ове хипотезе представљају каснији поступци Стефана Лазаревића, који је после Косовске битке са својом војском био један од најлојалнијих турских савезника и у више важних прилика им веома помогао – нарочито у неколико кључних турских битака из тог периода против Угара и католичких коалиција под њиховим вођством! Штавише, чак ни после катастрофалног турског пораза од Монгола код Анкаре 1402. године и повратка Оливере у Србију (то јест, и после престанка формалног војног савеза), Стефан апсолутно никад није ни покушао да искористи тадашњу очигледну слабост Турака како би на њихов рачун евентуално проширио своје територије! Све то јасно указује да је примарни разлог за Стефанову сарадњу са Турцима био управо војни савез са њима, а за чије је склапање управо главни разлог била бојазан Хребељановића од могућег изненадног удара Вука Бранковића с леђа! Вук Бранковић, по удаји Оливере за Бајазита и већ као турски вазал, потпуно “окреће ћурак” и почиње да се политички и војно тајно повезује са Угарском. Зашто? Па управо зато што је формални војни савез Хребељановића са Турцима, а на који он није рачунао, представљао главну препреку његовом плану обједињавања свих немањићких земаља с њим као новим владаром!

Каснији ток догађаја и потпуна пропаст српских кнежевина на Балкану непогрешиво указују да су сви кључни догађаји из тог, за Србе веома трагичног периода (крах војног савеза Хребељановића и Вука Бранковића после Косовске битке, каснији савез Хребељановића са Турцима, као и интензивни напори Вука Бранковића на успостављању тајних политичких и војних веза са Угарском после тога) свој корен имали у истом историјском догађају – Лазаревој смрти ПОСЛЕ Косовског боја!

Дакле, да ли је онда Вук Бранковић заиста издао Лазара Хребељановића на Косову пољу 1389. године? Ако не јавно током боја, јер би му такав поступак јако окаљао углед као претенденту за будућег врховног вођу и наследника династије Немањић, ОН НАЈВЕРОВАТНИЈЕ ЗАИСТА ЈЕСТЕ ТАЈНО ИЗДАО ЛАЗАРА ОДМАХ ПОСЛЕ БИТКЕ!!! Биће да, као и обично, српски народ ипак, зна најбоље!

И на самом крају, мислим да је потребно да се унапред и енергично супротставим могућим дисквалификацијама од стране присталица “званичне верзије” да је ова нова интерпретација догађаја “само једно лично мишљење”, за које наводно “нема историјских доказа”.

Деспот Стефан Лазаревић (фреска из манастира Манасија)

Ниједна од те две тврдње у суштини није тачна. Оно што је овде изнето није ничије “лично мишљење”, већ НАЈЛОГИЧНИЈА И НАЈРЕАЛНИЈА РЕКОНСТРУКЦИЈА ПРАВОГ ТОКА ДОГАЂАЈА, која је у потпуном сагласју са свим данас познатим раним историјским изворима о Косовској бици, што је посебно важно и значајно! Осим тога, посебна вредност целе ове тезе је у томе што савршено логично објашњава И СВЕ КАСНИЈЕ ИСТОРИЈСКЕ ДОГАЂАЈЕ И РАЗОТКРИВА ПРАВЕ РАЗЛОГЕ ЗА РАДИКАЛНУ ПРОМЕНУ ОДНОСА ХРЕБЕЉАНОВИЋА И БРАНКОВИЋА, КАО И ЗА ЊИХОВЕ БЛИСКЕ ВЕЗЕ СА ТУРЦИМА И УГРИМА!!! Управо у томе је и највећа вредност и снага ове хипотезе, јер у суштини представља супериорно разјашњење свих данас познатих недоумица и нелогичности везаних за Косовски бој, али и за околности Јакубове и Лазареве смрти, док притом нуди беспрекорну, како психолошку, тако и политичку аргументацију за све касније акције и поступке директних актера! А управо то и представља НАЈВЕЋИ НЕДОСТАТАК “званичне верзије”, која те касније поступке заинтересованих страна објашњава врло површно и неверодостојно као последице наводног “пораза хришћана” на Косову, а за шта НЕМА АПСОЛУТНО НИКАКВИХ ДОКАЗА! И притом скоро унисони став из свих раних извора о ПОБЕДИ ХРИШЋАНА У БИЦИ лаконски и арогантно отписује као “гласине”!

Тај надостатак “званичне верзије” је, међутим, био неизбежан, јер данашња историографска верзија Косовске битке у ствари директно извире из српског епског предања (иако га у неким елементима негира) и нераскидиво је везана за њега, па су зато, на пример, и међусобни односи главних актера и њихови мотиви, као преузети поетски елементи, у суштини и психолошки и фактички неверодостојни! Наиме, за разлику од модерног историчара, епски песник у 15. и 16. веку није ни могао знати стварне историјске чињенице везане за Косовску битку, осим једне једине и то оне најважније: ДА ЈЕ ВУК БРАНКОВИЋ НЕСУМЊИВО ИЗДАО ЛАЗАРА ХРЕБЕЉАНОВИЋА НА КОСОВУ 1389. ГОДИНЕ!!! А онда је у својој песничкој имагинацији ствари повезао на њему најлогичнији начин, односно тако да је Вук Лазара на Косову издао ТОКОМ БИТКЕ и да су зато у бици ТУРЦИ ПОБЕДИЛИ! Дакле, у песничкој интерпретацији целог догађаја Вук Бранковић је добио улогу Јуде, а Лазар изданог Исуса Христа. А онда је неколико векова касније у Дубровнику та интерпретација добила још један додатак, данас сматран за кључни, о “последњој вечери” на којој су српске вође наводно, а по узору на сцену из Библије, водиле жучну дебату о томе “ко је вера, а ко је невера”! Ти накнадно додати елементи су касније постали кључне тачке у епској верзији Косовске битке, који су временом обликовали српску колективну свест о њој, а онда је таква српска колективна свест утицала, а изгледа и даље утиче, на српску историографију! Крајње је време да се такав, у суштини епски поглед на Косовску битку у српској историографији промени и да се догађаји током и после ње интерпретирају на начин који је више примерен науци и логици, а да се разбарушене поетске метафоре и песничке слободе оставе искључиво књижевности!

Не стоји ни друга могућа примедба, она да о овој новој интерпретацији наводно “нема историјских доказа”. Притом вероватно нико од присталица “званичне верзије” неће ни споменути ноторну чињеницу да за њихову верзију догађаја ИМА ЈОШ МАЊЕ ДОКАЗА!!! Штавише, “званична верзија” приче о Косовској бици је У ДИРЕКТНОЈ КОЛИЗИЈИ СА СКОРО СВИМ РАНИМ ИСТОРИЈСКИМ ИЗВОРИМА, КОЈИ ИСКЉУЧИВО ГОВОРЕ ИЛИ О ХРИШЋАНСКОЈ ПОБЕДИ ИЛИ, РЕЂЕ, О НЕРЕШЕНОМ ИСХОДУ БИТКЕ!!! Дакле, могуће је аргументовано утврдити да је данас важећа историографска верзија догађаја о наводној турској победи у Косовској бици у ствари ПОТПУНО ИЗМИШЉЕНА, ЈЕР ЗА ЊУ НЕМА АПСОЛУТНО НИЈЕДНОГ ПОУЗДАНОГ ИСТОРИЈСКОГ ДОКАЗА!!!

За разлику од тога, ова нова интерпретација је У ПОТПУНОМ САГЛАСЈУ СА СВИМ РАНИМ ИСТОРИЈСКИМ ИЗВОРИМА ИЗ ВРЕМЕНА БИТКЕ ИЛИ НЕПОСРЕДНО ПОСЛЕ ЊЕ, а који унисоно говоре о томе да хришћанска коалиција заправо НИЈЕ доживела никакав пораз у Косовској бици! Надаље, непорецива је чињеница да о стварним околностима Јакубове и Лазареве смрти НЕ ПОСТОЈЕ НИКАКВИ ВЕРОДОСТОЈНИ ИСТОРИЈСКИ ИЗВОРИ, јер су постојећи и много каснији “историјски извори” који о томе говоре, до те мере БЕСМИСЛЕНИ И НЕЛОГИЧНИ да очито не представљају ништа друго него НАКНАДНУ МАШТОВИТУ КОНСТРУКЦИЈУ И ИЗМИШЉЕНУ ВЕРЗИЈУ ДОГАЂАЈА, написану на начин који је њиховим ауторима тада деловао најлогичније! Управо зато је ова нова верзија те догађаје, критично важне за правилно разумевање свега онога што се десило касније, повезала и интерпретирала на МНОГО ЛОГИЧНИЈИ И РЕАЛНИЈИ НАЧИН, односно на начин који свим актерима обезбеђује БЕСПРЕКОРНО ЛОГИЧНУ И ПСИХОЛОШКИ И ПОЛИТИЧКИ ВАЛИДНУ МОТИВАЦИЈУ И ОБЈАШЊЕЊЕ ЗА СВЕ ЊИХОВЕ КАСНИЈЕ АКЦИЈЕ И ПОСТУПКЕ!!! Иначе, то се у стручној терминологији зове “индиректан доказ”, односно такво логично објашњење акција актера се, у недостатку директних доказа, чак и на суду узима као важан елеменат при анализи свих чињеница! Дакле, ДОКАЗИ ЗА ОВУ НОВУ ВЕРЗИЈУ ПРИЧЕ О КОСОВСКОЈ БИЦИ ПОСТОЈЕ!!! ЊИХ ЗАПРАВО ИМА МНОГО ВИШЕ НЕГО ЗА ЗВАНИЧНО ВАЖЕЋУ ВЕРЗИЈУ ДОГАЂАЈА! Ти докази су делом директни, односно то су они који су наведени у раним историјским изворима и који су јасно видљиви у директним последицама саме битке, АЛИ СУ ИСТО ТАКО И ИНДИРЕКТНИ, односно они представљају БЕСПРЕКОРНО ЛОГИЧНО И ВАЛИДНО ОБЈАШЊЕЊЕ СВИХ КАСНИЈИХ АКЦИЈА И ПОСТУПАКА ГЛАВНИХ АКТЕРА, од Хребељановића и Бранковића, па до Турака и Угара!

Прошло је више од 600 година од Косовске битке и крајње је време за нови, свеж и потпуно научни приступ овој целој теми. А епско предање о Косовском боју треба оставити искључивој надлежности српске књижевности, јер тамо једино и припада!

Колубарска битка

Колубарска битка, која је вођена од 16. новембра до 15. децембра 1914. године, била је највећа и најважнија самостална битка између српских и аустро-угарских снага у Првом светском рату. Вођена је као наставак дуге и жестоке Битке на Дрини, која је трајала од краја августа до почетка новембра 1914. године и која је била много бољи и солидније изведен аустро-угарски напад на Србију, него први такав покушај који је у августу исте године резултирао великом српском победом у Церској бици[1].[1]

Битка на Дрини се завршила када су, после два и по месеца огорчених борби преко те граничне реке између две државе, много надмоћнији нападачи успели да потисну браниоце у дубину територије Србије. Аустро-угарске снаге су 10. новембра започеле обухватни маневар са циљем да приморају српске снаге да одлучујућу битку прихвате у близини града Ваљева у западној Србији. Исправно оцењујући ситуацију, српска Врховна команда је правовремено наредила својим јединицама да се повуку на претходно припремљену и много чвршћу, око 200 км дугу дефанзивну линију која се протезала дуж планинског ланца у централној Србији, од престонице Београда на северу до града Чачка на југу.

Ово српско повлачење је било унапред предвиђено и планирано у српској одбрамбеној стратегији, коју је српска Врховна команда детаљно разрадила и имплементирала током 1913. и 1914. године. После одлучујућих победа у два Балканска рата 1912. и 1913. извојеваних против Турске и Бугарске, српско руководство је исправно проценило да би због тих успеха Србија ускоро могла бити у рату са АустроУгарском. Наиме, још од 1908. године односи између Србије и Аустро-Угарске били су веома напети због илегалне аустро-угарске анексије Босне и Херцеговине, коју је Србија сматрала својом. Српске победе током Балканских ратова су пробудиле велике наде међу аустро-угарским Србима и другим јужним Словенима да би њихово ослобођење и уједињење са Србијом могло бити на дохват руке. Жестоко супротстављање Аустро-Угарске југословенској идеји је био прави разлог за њен рат са Србијом и избијање Првог светског рата у лето 1914. године.

Одмах после иницијалне српске победе у Церској бици, Аустро-Угари су започели нову офанзиву на Србију, познату као Битка на Дрини, и после вишемесечних и жестоких даноноћних борби они су у новембру успели да потисну српске снаге у дубину српске територије. Али, управо тада интервенисао је Усуд и одредио нови, судбоносни ток догађаја.

Наиме, крајем августа 1914. године, на самом почетку Битке на Дрини, командант српске Прве армије генерал Петар Бојовић је био рањен у ногу непријатељским метком. У почетку, он је у великој мери игнорисао рану и наставио да обавља своје командне дужности, али када су у новембру 1914. услед вишемесечног занемаривања, озбиљне компликације и његова велика исцрпљеност учиниле да рана постане опасна по живот, Бојовића је српска Врховна команда наредбом послала на лечење у болницу и на његово место поставила бриљантног генералштабног генерала Живојина Мишића. Касније ће се показати да је ова непланирана измена команданата, извршена управо у том кључном тренутку, била од огромног, вероватно одлучујућег значаја за коначни исход Колубарске битке.

Мишић је команду над Првом армијом преузео у најкритичнијем моменту, када су све српске јединице биле у стратегијској дефанзиви, повлачећи се по лошем времену и преко веома тешког терена од Дрине према својим новим положајима у централној Србији. У том часу, Срби су услед непрекидне вишемесечне двадесетчетворочасовне борбе против много надмоћнијег непријатеља практично достигли крајње границе људске издржљивости. То се посебно односило на српску Прву армију, против које је био усмерен главни удар непријатеља. Непрекидна и интензивна борба, као и недостатак артиљеријске муниције, узроковали су евидентну кризу у српским редовима. Током новембра недостатак артиљеријске муниције је постао скоро потпун, што је до крајњих граница ограничило све одбрамбене операције. На неким секторима фронта српска војска је чак морала да у потпуности обустави артиљеријску ватру, пошто су јој биле преостале само апсолутно последње резерве артиљеријске муниције, које су се могле искористити само у случају масовног непријатељског покушаја пробоја фронта.

Недостатак артиљеријске подршке и константна двадесет-четворочасовна борба имали су значајан ефекат на морал српских војника. Случајеви дезертирања и за Србе некарактеристичан недостатак војничке дисциплине и солидарности почели су да се јављају. Прва армија, која је била изложена главном непријатељском удару, била је у посебно тешком положају. Та позиција се још више погоршала када се српска Друга армија, која је приликом повлачења имала задатак да штити њен десни бок, повукла превремено током ноћи, остављајући тако на неколико сати колону Прве армије потпуно незаштићену пред непријатељем. Срећом по Србе, аустро-угарске јединице су такође биле веома исцрпљене и због претходних великих губитака врло опрезне, тако да су у том тренутку напредовале исувише споро да би ефикасно искористиле ту неочекивану прилику.

Многи српски војници, који су се повлачили кроз своја села или веома близу њих, тражили су од својих официра дозволу да накратко посете своје породице и помогну им да се евакуишу. Плашећи се да би таква масовна пракса подрила дисциплину и кохезију у јединицама, српски официри су обично одбијали такве захтеве. То је за резултат имало да је морал исцрпљених српских војника додатно опадао зато што су многи од њих морали да прођу у непосредној близини својих домова без могућности да виде, поздраве и збрину своје породице, које су тад биле суочене са перспективом иминентне непријатељске окупације. У једном тренутку тај проблем је у српским редовима постао толико акутан да је стари Краљ Петар I Карађорђевић морао да оде лично на линију фронта да би га решио.[2] Енергично аустро-угарско напредовање у том тренутку би сигурно нанело много невоља браниоцима и можда чак водило до одлучујуће победе, међутим, због јако великих губитака које су претрпели до тада и због сопствене екстремне исцрпљености, нападачи су, суочени са лошим временом и са веома тешким тереном, напредовали полако и опрезно, тако да је тренутак кризе у српским редовима прошао не изазивајући никакав негативан утицај на ток битке по браниоце. До 15. новембра све српске јединице су заузеле нову, претходно припремљену одбрамбену линију у централној Србији и најзначајнија битка између српских и аустро-угарских снага у Првом светском рату је могла да почне.

Током свог путовања на нову дужност генерал Мишић је могао да види путеве закрчене хиљадама војника и цивила који су се повлачили пред надирућим непријатељем. Пошто је сатима посматрао из свог аутомобила гомиле исцрпљених и смркнутих људи који су пролазили у супротном смеру, Мишић се окренуо официру из своје пратње и упитао: “Капетане, шта мислите пошто сте видели све ово данас, да ли постоји икакав начин за нас да добијемо ову битку?” “Не”, рекао је капетан тихо после извесног времена. “Капетане, овде мора да постоји неки начин и уз Божју помоћ ми ћемо га наћи!”, узвратио је Мишић енергично.

Непосредно по доласку у свој штаб Мишић је извршио инспекцију својих јединица и схватио да је цела Прва армија екстремно физички и ментално исцрпљена и у опасности од изненадног колапса. Мишић је знао да ће вишемесечно континуирано, двадесетчетворочасовно вођење ратних операција неизбежно потпуно уништити и снагу и морал његових људи и он је био решен да не дозволи да се то деси. Супротно наредби Врховне команде, која је експлицитно захтевала од његове армије да чврсто држи поседнуте положаје и настави директан борбени контакт са непријатељем, Мишић је већ само после десетак дана борбе, 25. новембра, објавио свој заиста запрепашћујући план. У циљу да својим људима омогући неколико дана преко потребног одмора, он је објавио да ће Прва армија 28. новембра потпуно иступити из битке и повући се даље на исток, на своје резервне положаје близу Горњег Милановца!

Када је Мишић информисао свог претпостављеног и блиског пријатеља, начелника Врховне команде Војводу[3] Радомира Путника о својој намери, Путник је испрва био шокиран и веома супротстављен тој идеји. Али када је Мишић без обзира на све и даље остао при свом науму, Путник није имао избора нeго да се сложи. Путников највећи проблем је био у томе што би због Мишићевог непланираног потеза српске одбрамбене линије могле постати веома рањиве, без довољно дефанзивне снаге и ватрене моћи по дубини да ефикасно одбију масовни непријатељски напад. Како су скоро све јединице српске војске већ биле ангажоване у борби и како српска страна није имала никакву значајнију стратешку резерву којом би могла да одбије масовни непријатељски напад негде дуж дугог фронта, Путник се побојао да би део непријатељских јединица, које су дотад биле ангажоване против српске Прве армије, могао сада бити пребачен и искоришћен за покушај пробоја фронта негде другде. Такав напад би довео концентрацију српских јединица у северном сектору око Београда у посебно тешку позицију и изложио је опасности изолације и опкољавања. Оцењујући новонасталу ситуацију Војвода Путник и српска Врховна команда су исправно одлучили да скрате цео фронт и одрже ватрену моћ својих јединица што је могуће концентрисанијом, па су због тога тешка срца наредили својим јединицама да напусте Београд. То је за резултат имало да је северни врх српског фронта заокренуо на исток, како би заштитио улаз у стратешки важну долину Велике Мораве.

После тога аустро-угарска Пета армија је тријумфално ушла у Београд без икаквог отпора, док је аустроугарској Шестој армији, која је до тада наносила главни удар са запада, наређено да се заустави и дато јој је неколико дана веома потребног одмора. Аустро-Угарима је такође био потребан предах после неколико месеци интензивних борби, али што је још важније, после неочекиваног Мишићевог потеза и пада Београда стратешка ситуација се драстично изменила. Налазећи се под погрешним утиском да је српска Прва армија тотално истрошена и до даљег онеспособљена за борбу, аустро-угарски генерали су се одлучили да повуку логичан потез у таквој ситуацији. Они су новоотвореним комуникацијама према Београду почели да пребацују део јединица своје Шесте армије на север као појачања Петој армији, која је држала северни сектор фронта, како би створили други симултани клин свог напада из правца Београда на југ према долини Велике Мораве. Њихова идеја је била да растегну српске снаге на оба крила и на крају се пробију у њихову позадину, опколе их и униште. Они су тако намеравали да искористе чињеницу да Срби нису имали довољно јединица у резерви које би биле у стању да одбију такав, истовремени напад на оба крила. Аустро-Угари су били убеђени да је у новонасталим околностима њихова победа само питање времена. После само још једне јаке и координисане офанзиве, веровали су они, Срби ће коначно морати да капитулирају. Тако је после неколико месеци интензивних борби релативно и краткотрајно затишје стигло на бојишта и обе стране су се фокусирале на припрему својих следећих потеза.

Али оно што аустро-угарски генерали нису схватили у том критичном тренутку је била чињеница да они као свог новог директног противника нису имали обичног генерала, већ једног од најбољих војних умова света тог доба! Исправно предвиђајући њихов следећи потез, генерал Мишић је својим противницима припремао огромно изненађење. Његов план извођења наводно деморалисане и сломљене Прве армије из битке није имао за циљ да следи било какав догматски клише. Уместо тога, Мишић је планирао да одмори своје људе само неколико дана, попуни исцрпљене и ослабљене трупе свежим људством и муницијом, а онда започне велику контраофанзиву што је пре могуће! Он је био у стању да види да је дуга и исцрпљујућа дефанзива, која је трајала месецима, узела свој данак на моралу и снази његових војника, док је истовремено био веома свестан чињенице да би сви његови официри и војници дали све на свету када би коначно могли да крену у контранапад на непријатеља.

У том критичном тренутку српска војска је коначно добила виталну испоруку тако потребне артиљеријске муни-ције од западних савезника, али нажалост њен калибар није одговарао српским топовима, па су Срби морали да организују брзу и ефикасну модификацију калибра у својим војним фабрикама. Без обзира на све препреке и после додатног застоја, Срби су ипак на крају имали на располагању најважнији елеменат за започињање своје противофанзиве. Мишићева идеја је добила додатно оправдање када су 1. децембра његови војници заробили два чешка официра, који су потврдили гласине о високој стопи губитака у аустро-угарској војсци и екстремно ниском моралу међу инвазионим снагама. Уочивши такође и растућу поделу и дезорганизацију међу двема аустро-угарским армијама, узроковану трансферима јединица на север, Мишић је схватио да је непријатељ постао привремено рањив и не консултујући вишу команду закључио да би била тешка грешка пропустити такву прилику. Дуго чекани тренутак српског контранапада је коначно дошао!

Колубарска битка - Фаза српске дефанзиве, од 16. новембра до 2. децембра 1914. године (мапа из Војне енциклопедије, љубазношћу Војне академије)

За само четири дана Прва армија се одморила, средила и уредила, реорганизовала, попунила новим људством и муницијом и током поподнева 2. децембра 1914. године, пошто су обављене све неопходне припреме, Мишић је телефонирао српској Врховној команди да би јој саопштио да ће следећег јутра Прва армија започети свој противнапад. У првом тренутку Врховна команда је била изненађена, али је подржала његове речи са великим ентузијазмом и одобравањем, обећавајући му сву неопходну помоћ. У ствари, српска Врховна команда је имала у виду апсолутно исти план и у тренутку кад је Мишић телефонирао на њеном столу су већ лежала припремљена наређења свим српским јединицама за покретање опште контраофанзиве следећег дана! Генерал Мишић и Војвода Путник, две велике српске војсковође и дугогодишња блиска пријатеља и сарадника, су истовремено и независно један од другог дошли на исту идеју! Током тог разговора Мишић је тражио тесну координацију и подршку других српских јединица у смислу да оне или такође нападну непријатеља или да заштите позадину оних српских јединица које учествују у контраофанзиви. Он је посебно нагласио да се очекивани непријатељски напад из правца Београда на југ, у смеру долине Велике Мораве, мора зауставити по сваку цену. Путник се сагласио и брзо послао већ припремљене наредбе свим српским јединицама, обавештавајући их о плану. Током те дуге ноћи сваки српски официр и војник је могао да јасно схвати огроман значај долазећег дана. То ће бити или дан њихове вечне славе или дан њиховог коначног пораза!

С друге стране Аустро-Угари, уверени да је српска Прва армија на дужи рок елиминисана из битке, концентрисали су своје главне активности око Београда. Они су ту припремали други клин свог напада – велику офанзиву из правца Београда на југ с циљем продора у позадину бранилаца долином Велике Мораве и дефинитивног сламања српског отпора на тај начин. Аустро-угарски генерали су веома похвалили Шесту армију, своју главну ударну песницу до тог тренутка, за њене дотадашње успехе и наредили јој да се укопа на брдима и планинама изнад реке Колубаре, где је требало да сачека почетак завршног симултаног напада на оба крила. Нико међу аустро-угарским високим официрима није могао ни да сања да би наводно потпуно сломљена и деморалисана српска Прва армија могла уопште бити у стању да се “дигне из мртвих” за само неколико дана! У међувремену, аустро-угарска Пета армија је организовала велику победоносну параду у Београду, делећи грађанима летке у којима је коментарисала и себи унапред честитала на већ решеној судбини Београда и Србије. И управо у тренутку кад је цела Европа очекивала вести о коначном српском слому, започела је велика српска противофанзива!

На планини Сувобор, правцу главног српског удара, Мишићева Прва армија је 3. децембра с огромном силином напала противничке линије и у вишедневним огорченим борбама, које су често укључивале коришћење ручних граната и бајонета, потпуно прегазила положаје аустро-угарске Шесте армије. Одмах по пробоју, Срби су наставили своје напредовање према Ваљеву и тако доспели у позадину свих аустро-угарских снага, делећи их на два дела. Потпуно изненађени агресори су били у стању шока и неверице. У првом тренутку Аустро-Угари су сматрали да се ради о мањој локалној диверзији, не верујући да би наводно потпуно истрошена и потучена српска Прва армија могла уопште бити у стању да изведе тако снажан, масиван и изузетно успешан напад само пет дана по свом иступању из битке. Штавише, њихово стање шока и неверице их је касније онемогућило да реагују ефикасно, већ у огромној конфузији и нереду. По добијању информације да су се Срби потпуно пробили у њихову позадину и да им, према томе, непосредно прети потпуно опкољавање, аустро-угарске дивизије су се успаничиле и почеле да хаотично напуштају своје положаје. По добијању вести о српском пробоју, аустро-угарска Пета армија је зауставила све припреме и жестоко напала српско десно крило на планинама Космај и Варовница, јужно од Београда. Али, то је била само још једна прилика за Војводу Радомира Путника, начелника српске Врховне команде, да демонстрира своју бриљантну стратешку далековидост. Без обзира на чињеницу да претходно није имао никакве поуздане податке о покретима непријатељских јединица, он је током фаза планирања и припреме контраофанзиве предвидео могућност јаког непријатељског напада из правца Београда на југ према долини Велике Мораве и не знајући ништа, за сваки случај, унапред ојачао тај део фронта, пребацивши ту једну дивизију из сектора српске Друге армије! Тешке борбе на Космају и Варовници су потрајале пет дана, али на крају нису донеле никакав успех нападачима. Међутим, кад је српска Прва армија заузела Ваљево и наставила да гони поражену аустро-угарску Шесту армију према Шапцу, постало је јасно да је војска Краљевине Србије нанела страховит пораз свом највећем непријатељу. У том тренутку Војвода Путник је још једном показао свој таленат великог војсковође. Изузетним руковођењем и координисањем он је успешно извео веома тежак, ризичан и изузетно редак борбени маневар измене оперативног правца напада – током напада! Он је, наиме, успео да већ започето гоњење потучене Шесте армије од стране српске Друге и Треће армије без икаквог застоја преусмери у њихов напад на аустро-угарску Пету армију, која се укопала на положајима око Београда у покушају да тако заустави српски контранапад.

Међутим, брзо је постало јасно да успаничене аустро – угарске јединице више нису биле у стању да се супротставе фуриозним српским дивизијама и нападачи ускоро нису размишљали ни о чему другом него како да се пребаце назад у сигурност преко река Дрине, Саве и Дунава. Бежећи у паници, они су остављали све иза себе – оружје, муницију, храну, опрему, превозна средства, мртве и рањене. Током те потере Срби су нанели огромне губитке непријатељу, који се, будући комплетно паралисан и у потпуном нереду, масовно предавао. Исто тако, у атмосфери тоталног хаоса, многи аустро-угарски војници пали су као жртве сопствене, погрешно усмерене артиљеријске ватре. Локално српско становништво, које је било изложено масовној пљачки и бруталним ратним злочинима током кратког периода окупације, јурило је и ловило оне непријатељске војнике који су покушавали да побегну индивидуално или у мањим групама. Такође, хиљаде успаничених агресора се удавило приликом својих безнадежних покушаја да препливају набујале реке. Избијањем на обале Дрине и Саве и ослобађањем Београда 15. децембра 1914. највећа аутономна операција српске војске у Првом светском рату се завршила огромном победом.

Током битке Срби су заробили око 50 000 непријатељских војника, око 500 официра и више од 200 топова. Према званичним извештајима, аустро-угарски губици су у овој бици били око 250 000 људи, али према подацима објављеним у мемоарима Конрада фон Хецендорфа (Konrad von Hötzendorf), начелника аустро-угарске Врховне команде у то време, ти губици су били много већи. Бројеви објављени у тој књизи показују да су аустро-угарске Балканске снаге 28. новембра 1914. дакле само пет дана пре почетка српске контраофанзиве, имале 399 000 официра и војника, а 15. децембра 1914. када је контраофанзива завршена – само 80 925! То подиже укупне аустро-угарске губитке током тих 17 дана на запрепашћујућих 318 000 официра и војника, или скоро 80 посто!

Колубарска битка - Фаза српске контраофанзиве, од 3. децембра до 15. децембра 1914. године (мапа из Војне енциклопедије, љубазношћу Војне академије)

Када су вести о овој катастрофи стигле до двора у Бечу, бесни цар Франц Јозеф је одмах сменио Фелдмаршала Оскара фон Поћорека (Oskar von Potiorek) са позиције команданта аустро-угарских Балканских снага. Кад је Фон Поћорек касније дошао у Беч и кад му је неко отворено рекао у лице да би после таквог дебакла сваки частан генерал већ починио самоубиство, он је мирно одговорио: “Ја ћу то урадити тек кад се уверим да је било ко у стању да победи те Србе!” Али како он то никад није ни видео ни доживео, умро је природном смрћу 1934. године.

Непосредно по завршетку Колубарске битке, Мишић је унапређен у највиши српски војни чин – чин Војводе. Његово истински генијално руковођење у тој бици, у целокупној светској историји ратовања стоји као апсолутно јединствен пример способности неког генерала да своју крајње исцрпљену војску спаси са ивице тоталног слома, освежи је, попуни, опреми и реорганизује у року од буквално неколико дана и, коначно, изведе сјајну контраофанзиву, наносећи непријатељу катастрофалан пораз!

Такође, бриљантни стратешки маневри Војводе Радомира Путника и његова беспрекорна реализација генералног плана битке, укључујући и тренутна и оптимална прилагођавања стално променљивој ситуацији, стоје као врхунски примери способности неког врховног стратега да се на бојном пољу месецима успешно супротставља много јачем непријатељу, и на крају га порази, немајући притом никакву значајнију стратешку резерву током целокупног трајања кампање.

Аустро-угарске Балканске снаге никада се нису потпуно опоравиле од свог катастрофалног пораза у Колубарској бици, тако да када је аустро-угарски Цар у јесен 1915. покренуо своју нову офанзиву на Србију, он је морао да затражи од немачког Кајзера и бугарског Краља да му пошаљу своје најбоље трупе и генерале у помоћ.

Због своје јединствености у војној теорији и свог изузетно великог историјског и политичког значаја,[4] Колубарска битка се с правом сматра истинским крунским драгуљем међу многим победама двојице прослављених српских војсковођа – легендарних Војвода Живојина Мишића и Радомира Путника.

Војвода Живојин Мишић

Војвода Радомир Путник

Војвода Степа Степановић

Војвода Петар Бојовић

Принц-Регент Александар I Карађорђевић

Прича о Титу, Дражи и антифашизму

Тито, наводни бравар Јосип Броз из Кумровца, није био никакав припрости сељачки син из Загорја, већ високо школовани аустро-угарски шпијун и диверзант, који је уочи избијања Првог светског рата завршио светски познату школу такве врсте у мађарском граду Печују. Његов надимак је данас једини поуздано познати део његовог правог идентитета, јер су његово право име, презиме и порекло још увек изузетно брижљиво чувана тајна.

Из свих биографских података данас познатих о Титу, савршено је јасно да он сигурно није био сиромашног радничко-сељачког, већ веома отменог порекла! Наиме, било по свом држању, било по облачењу, стилу, укусу, луксузу или раскоши у којој је живео, Тито је много пре одавао утисак потомка богаташке или племићке лозе, него сина неписменог загорског сељака! То постаје посебно очигледно када се ове Титове карактеристике упореде са одговарајућим карактеристикама било ког источно-европског комунистичког руководиоца из тог времена (нпр. Ериха Хонекера, Николае Чаушескуа, Тодора Живкова, Леонида Брежњева итд.), а који су сви, без изузетка, свој животни пут заиста и почели као неписмени радници и сељаци, па тек касније постали високи комунистички руководиоци. Ову очигледну диспропорцију, па и потпуну супротност у стилу јавног понашања и облачења Тита у односу на било ког другог комунистичког лидера јасно потврђују и Титови биографски подаци, који нам недвосмислено говоре да је Тито током свог целокупног живота био велики егоцентрик, пасионирани хедониста и женскарош и врхунски закулисни играч и сплеткарош, ког су пуно више интересовали лична промоција, отмени начин живота, провод и закулисне намештаљке, него било каква наводна борба за радничка права!

Из Титових биографских података је данас добро познато да је он био ОДЛИЧАН У МАЧЕВАЊУ, што је почетком 20. века био искључиво официрски спорт, којим обични војници и неписмени сељаци нису могли да се баве! Штавише, познато је да је на једном такмичењу Тито чак био и ПРВАК У МАЧЕВАЊУ, да је течно говорио НЕКОЛИКО СТРАНИХ ЈЕЗИКА, ДОБРО ИГРАО ШАХ, ЛЕПО СВИРАО КЛАВИР, а и да је целог свог живота био човек УГЛАЂЕНИХ МАНИРА И ОТМЕНОСТИ, који се увек облачио ПО ПОСЛЕДЊОЈ МОДИ И БЕСПРЕКОРНИМ СТИЛОМ! По свим тим својим особинама, које је увек са поносом показивао, Тито је много више личио на богаташа и аристократу, него на сиромашног сељачког сина, наводног бравара и борца за права сиромашних!

За време напада Аустро-Угарске на Србију 1914. године Тито је у аустроугарској војсци служио као СПЕЦИЈАЛАЦ И ДИВЕРЗАНТ и то управо у 25. пуковнији злогласне 42. загребачке “вражје” дивизије, која је свој неславни надимак добила по свирепостима и масовним злочинима над невиним цивилним становништвом где год да се борила, како по Мачви и Западној Србији 1914. године, тако и касније на Источном фронту. Прецизније речено, Тито је био ЛОВАЦ НА ЈЕЗИКЕ, који је са својом групом командоса ишао испред главнине наступајућих аустро-угарских јединица, хватао српске војнике и стражаре, присиљавао их ако је потребно и мучењем да му кажу војни распоред и друге тајне српске војске, а онда их по потреби хладнокрвно убијао! У аустроугарским документима остало је забележено да је за свој ентузијам и резултате у том смислу био више пута похваљиван.

Титов директни претпостављени, односно командант 25. пуковније, био је пуковник Славко Штанцер, чија ћерка Тереза је била кључни учесник атентата на Краља Александра 1934. године у Марсељу, јер је управо она била она “мистериозна плавуша” за којом је тада трагало пола Европе, а која је виђена како атентатору Черноземском предаје оружје из ког је пуцао. Оно што је за ову причу занимљиво је податак да је отприлике у том периоду Тереза Штанцер постала и Титова љубавница, што поставља реално питање и о евентуалном Титовом учешћу у том атентату! Иначе, Славко Штанцер је током Другог светског рата постао УСТАШКИ ГЕНЕРАЛ и то не било какав, већ НАЧЕЛНИК ГЕНЕРАЛШТАБА ВОЈСКЕ НДХ И ЊЕН ГЛАВНОКОМАНДУЈУЋИ! Занимљиво је да су многобројне блиске везе између Тита и породице Штанцер до дан-данас остале потпуно неразјашњене. Током Првог светског рата, а можда и пре, Тито је почео да користи лажни идентитет Јосипа Броза из Кумровца, за кога је аустро-угарска војска током Првог светског рата ИЗДАЛА ЗВАНИЧНУ УМРЛИЦУ, која НИКАДА НИЈЕ ЗВАНИЧНО ОПОЗВАНА, већ су је Аустријанци по завршетку Другог светског рата ПРЕДАЛИ ТИТУ НА ЧУВАЊЕ, да му не би правила проблеме! Тито ту умрлицу никада није уништио, већ ју је до краја живота чувао у свом приватном несесеру, међу својим најважнијим и најтајнијим документима!

После заробљавања од стране Руса Титу је, баш као и свим другим југословенским заробљеницима, било понуђено да се бори на страни царске Русије и Краљевине Србије у тзв. Југословенском добровољачком корпусу, што је он одбио. Тиме је Тито само још једном показао да су му после његових личних, интереси Аустро-Угарске увек били најважнији! После Октобарске револуције и током грађанског рата у Русији Тито се учланио у Комунистичку партију, првенствено зато што му је то, у ситуацији општег хаоса, отварало могућност брзог успона на неку високу позицију у власти, одакле би онда био у стању да се тајно и успешно бори за остваривање аустроугарско-католичких интереса на Балкану.

Захваљујући својим великим вештинама у шпијунажи и ликвидацији људи, научених у школи у Печују, а усавршених на српском ратишту током Првог светског рата, Тито се брзо истакао у новом окружењу и брзо стекао наклоност надређених у комунистичкој хијерархији. Оно што нам јасно потврђује о каквом се ту односу радило је чињеница да је Тито био ЈЕДИНИ високи југословенски комуниста који је, осим са Коминтерном, истовремено имао блиске и поверљиве односе и са Стаљиновом злогласном тајном полицијом HКВД, спроводитељем злогласних чистки! Захваљујући тим поверљивим везама са совјетском тајном полицијом, у којој је свој “углед” несумњиво стекао својим завидним вештинама шпијуна и плаћеног убице, Тито је свој успон на врх Комунистичке партије Југославије током 1930-их постигао на њему својствен начин: лагањем, подметањем, заверама и цинкарењем. У Стаљинове гулаге и смрт директно је послао преко стотину(!) руководилаца разних нивоа и чланова Комунистичке партије Југославије, углавном Срба! Међу његовим најпознатијим жртвама налазио се Благоје Паровић, шпански интербригадиста и ратни командант. Због његове ликвидације Тито је тајно путовао у Шпанију из Париза, у ком је тада боравио како би организовао одлазак југословенских комуниста у рат у Шпанији. Због јасних индиција о својој умешаности у тај атентат, Тито је увек негирао да је икада био у Шпанији током грађанског рата, што је наравно била провидна лаж, али је касније Долорес Ибарури, позната Ла Пасионариа, објавила праву истину, јавно изјавивши у једном интервјуу пред своју смрт: “То није истина! Тито је током рата ВИШЕ ПУТА био у Шпанији!”

Главни разлог за Титову систематску ликвидацију толиког броја водећих Срба комуниста из КПЈ током 1930-их је била чињеница да су они својим самим постојањем и принципијелним деловањем били кључна препрека Титовом стратешком циљу – радикалној аустроугаризацији КПЈ, а што је подразумевало и одговарајућу промену самог карактера и политичког курса те организације! У року од само неколико месеци после свог доласка на чело КПЈ Тито је именовао гомилу нових кадрова на руководеће позиције, и то првенствено себи сличног профила, католичко-аустроугарског, док су из редова других били кандидовани само они који су претходно већ доказали своју оданост новом руководству у борби против “секташења”! Интересантна је, али и веома разоткривајућа чињеница да су од тог тренутка најповерљивији људи Коминтерне у КПЈ постали углавном аустро-угарски поданици, католици и махом ватрени антиСрби: Едвард Кардељ, Пепца Кардељ, Стјепан Крајачић, Јосип Копинич итд.

Склапање споразума Рибентроп-Молотов августа 1939. године је веома обрадовало југословенске комунисте. Њихово ватрено савезништво са хрватским усташама, а против Срба и Југославије добило је и своју глобалну потврду! Нацисти, фашисти и комунисти су сад и формално били ратни савезници у заједничкој борби! Одмах после преврата од 27. марта 1941. године Тито издаје следеће упутство члановима КПЈ:

“Радни народи Југославије не желе никакав рат. Пакт о узајамној помоћи Немачке и Совјетског Савеза, као и улаз совјетских трупа у балтичке земље, изазвали су велико одушевљење у широким народним масама Југославије. КПЈ је сада у положају да узме активнијег учешћа у збацивању монархистичког режима. Тога ради она ће пружити подршку свим елементима који имају исти циљ, без обзира на њихов политички карактер. Југославија мора најпре бити растурена у више делова, и партија ће после тога деловати у сваком од њих, сходно раније датим директивама.

Чланови позвани у војску ваља да врше следеће задатке:

1. Да дезорганизују отпор југословенске војске стварајући забуну међу официрима и људством, тако да пораз изгледа као последица неспособног официрског кора, чији углед коначно мора бити уништен.

2. Да сабирају оружје и ратни материјал, који буде напуштен у паници, и да га смештају на скровита места, за доцније употребе. Да прикупљају информације о официрима који не припадају нашем покрету, или могу бити корисни за случај уласка Совјетског Савеза у рат.

3. Да се пружи сва нужна потпора усташама, македонствујушчим елементима, Арбанасима и другим националним организацијама, уколико би оне могле допринети бржем збацивању режима. Помоћ треба пружити и црногорским сепаратистима, ако прихвате антиројалистичку линију у Црној Гори."

Да ли је после свега овога уопште потребно даље објашњавати какав је био стварни однос КПЈ према нацистима и фашистима пре напада нацистичке Немачке на Совјетски Савез јуна 1941? Савршено је јасно да је комунистички “антифашизам” био ИСКЉУЧИВО ПОСЛЕДИЦА НАПАДА НЕМАЧКЕ НА СОВЈЕТСКИ САВЕЗ И ДА СА ЈУГОСЛАВИЈОМ И НАВОДНОМ ОДБРАНОМ ДОМОВИНЕ НИЈЕ ИМАО АМА БАШ НИКАКВЕ ВЕЗЕ!!! Дакле, аустроугарофилским југословенским комунистима на челу са Титом ни на крај памети није падало да због одбране или опстанка Југославије крену у рат против Хитлера, али се ствар из корена променила ТЕК КАД ЈЕ ХИТЛЕР НАПАО СОВЈЕТСКИ САВЕЗ!!! Другим речима: не би Титови комунисти НИКАД кренули у рат против Хитлера, да их САМ ХИТЛЕР НА ТО НИЈЕ ПРИСИЛИО! Толико о том наводном комунистичко-титоистичком “анти-фашизму” и “народно-ослободилачком покрету”.

Осим тога, овде у очи упада још нешто. Фрапантна је чињеница да је ЦЕЛОКУПНА ПОСЛЕРАТНА ПОЛИТИКА КПЈ/СКЈ НА ЧЕЛУ СА ТИТОМ на брутално отворен начин и у потпуности описана у овом упутству! Српске земље су после 1945. систематски цепане и разбијане, великохрватски и великоалбански апетити подгревани, сви сепаратизми подржавани, док су антисрпски шовинисти свих боја, укључујући ту и оне усташког порекла, преко ноћи постајали истакнути чланови и идеолози републичких и покрајинских организација КПЈ/СКЈ!

Међутим, да се вратимо причи о Титу. Кад су Силе Осовине у априлу 1941. напале Југославију, југословенски аустро-угарофилски комунисти на челу са Титом, безрезервно одани склопљеном савезу са фашистима и нацистима, нису ни мрднули прстом! Штавише, чим је у априлу 1941. проглашена, од Хрвата масовно и радосно дочекана усташка НДХ, хрватски комунисти предвођени Андријом Хебрангом, Владимиром Бакарићем и Стјепаном Крајачићем одмах склапају ТАЈНИ СПОРАЗУМ са новоуспостављеном усташком влашћу, у ком су хрватски комунисти изјавили безусловну лојалност новоуспостављеној квислиншкој држави, а усташе са своје стране својим пајтосима комунистима гарантовале несметани рад и наставак предратне сарадње! Јасно је да из перспективе хрватских комуниста, али и хрватских усташа, тај споразум и није био ништа друго него природан наставак и продужетак њихове заједничке, давно успостављене и до 1990-их година никад прекинуте сарадње на потпуном уништењу Срба у Хрватској, уништењу Југославије и рестаурацији Аустро-Угарске, под фирмом “борбе за неовисну Хрватску”.

Тито је, међутим, имао друге приоритете. Како рођењем није био Хрват, нити је имао икакве везе са Хрватском, њега тежње Срба и других Словена Балкана за државном самосталношћу нису уопште тангирале, ни интересовале. Он је као странац, аустро-угарофил и ватрени католик увек првенствено гледао интерес обнављања Аустро-Угарске и то стављао испред интереса било ког балканског народа. Зато је њему увек највећи проблем био аутентични национално-демократски покрет Срба за ослобођење и уједињење, јер је кроз историју управо тај покрет био најјачи опонент свакој страној власти на Балкану! Како је Хитлеров Рајх тада већ био прогутао Аустрију, то је онда за Тита било крајње природно да своју шпијунску каријеру настави за рачун нацистичке Немачке, као настављача аустроугарских империјалних традиција. А како је та сарадња изгледала и како се одвијала говоре нам занимљиви подаци из архива немачког Абвера (немачке војне обавештајне службе) о томе да је Абвер још пре, а посебно током целог Другог светског рата у Југославији имао свог најважнијег агента под кодним именом “Вајс” (“Weiss”) и то на високој позицији у КПЈ! Тај тајанствени агент “Вајс” је био веома познат у Абверу по томе што УОПШТЕ НИЈЕ РАДИО ЗА ПАРЕ!!! Штавише он за све своје изузетно вредне информације и услуге никада од Немаца није добио НИ ПФЕНИНГА! У целокупном руководству КПЈ у то време НЕМА НИКОГ ДРУГОГ ко би више одговарао опису тог тајанственог “Вајса” и НИКОГ ко се уопште могао бавити тако опасним послом и остати неоткривен, до – САМОГ ТИТА, ГЛАВОМ И БРАДОМ! А и податак да је за Немце радио ЏАБЕ јасно говори да је Тито свог целог живота био и остао ПРВЕНСТВЕНО АУСТРОУГАРСКОНЕМАЧКИ АГЕНТ и да је тај посао радио из ЧИСТОГ УБЕЂЕЊА! Али то није све! Тито је тада, осим за Совјетски Савез и Хитлерову Немачку, радио и за Британску обавештајну службу! Тај Титов ангажман је за свој главни циљ имао неутрализацију утицаја Срба на британску политику у Југославији, у чему је Тито уз издашну помоћ саме Британске обавештајне службе касније и успео!

Знајући у пролеће 1941. за поодмакле припреме Немачке за рат против Совјетског Савеза и свестан да ће после тога као руководилац КПЈ морати да организује, бар формално, некакав устанак против Немаца у окупираној Југославији, Тито је осудио склопљени споразум између хрватских комуниста и хрватских усташа из априла 1941. јер му се није уклапао у планове. Његово противљење је за последицу имало да је у Загребу покренута завера са циљем његове ликвидације. Међутим, Тито у задњи час, под лажним идентитетом и са фалсификованим документима успева да побегне из Загреба за Београд!

Ко је јавио Титу да му је живот непосредно угрожен? Одговор је крајње очигледан, зар не? Немци! Немци су, наиме, у Загребу имали потпуну контролу над усташком влашћу и брзо су сазнали да се њиховом кључном човеку у КПЈ припрема ликвидација. Свог најважнијег тајног агента у Југославији Немци у мају 1941. наврат-нанос пребацују на сигурно – у Београд! У Београду Тита на железничкој станици дочекује Владимир Рибникар и смешта га у своју кућу на Дедињу. Оно што је занимљиво за ову причу је да се у једној другој кући на Дедињу, у непосредној близини куће Рибникарових, налазила ГЛАВНА НЕМАЧКА КОМАНДА ЗА ЦЕЛИ ГРАД БЕОГРАД! Дакле Тито, ком је у Загребу већ глава била уцењена, стављен је у Београду у непосредан комшилук и под будно око моћне немачке војске, која је имала задатак да у случају потребе заштити свог врхунског агента на Балкану! Касније је и сам Тито потврдио ту информацију, говорећи кроз шалу у својим успоменама о том периоду да је комунистички устанак у Београду био припреман “Немцима испред носа”. При томе треба рећи кључни податак да је у том тренутку (половина маја 1941.) генерал ДрагољубДража Михаиловић на Равној гори већ био прогласио и започео свој устанак против Немаца. Немци су се увек веома бојали Срба и српског устанка, првенствено зато што је славна и херојска српска војска у Првом светском рату одлучујуће допринела савезничкој победи. Она је, наиме, у касну јесен 1915. одбила да капитулира и уместо тога се одлучила за надчовечански марш преко високих и залеђених албанских планина усред зиме, да би касније васкрсла из мртвих и у септембру 1918. године нанела смртни ударац Централним силама пробојем Солунског фронта! Дакле, Немцима је у мају 1941. године било савршено јасно да по сваку цену морају да спрече српски општенародни устанак! Тако је у ствари и дошло до тога да је у мају и јуну 1941. немачки агент “Вајс”, наводно “Немцима испред носа”, припремао подизање још једног устанка у Србији, који је у суштини био анти-српски и про-немачки контра-устанак!

Шта је то што нам даје јасан одговор на кључно питање да ли су Немци знали или не шта је то Тито тад припремао у кући Рибникарових и шта су били прави циљеви комунистичког устанка у Србији 1941. године? Ево шта. После слома републиканске владе и победе генерала Франка у грађанском рату у Шпанији 1939. стотине југословенских и хиљаде других интербригадиста преко Пиринеја прелази у Француску, где их хапси француска полиција и смешта у француске затворе. Међутим, после пораза Француске 1940. године Немци окупирају већи део земље и ти затвори и затвореници углавном падају њима у руке. И шта се дешава?

У јуну 1941. године, док Тито наводно “Немцима испред носа” припрема комунистички устанак у Србији НЕМЦИ ПРЕБАЦУЈУ ОКО 150 СРПСКИХ ИНТЕРБРИГАДИСТА, ИЛИ У НАРОДУ ПОЗНАТИЈИХ “ШПАНАЦА”, ДИРЕКТНО ИЗ ФРАНЦУСКИХ ЗАТВОРА У СРБИЈУ И ПУШТАЈУ ИХ НА СЛОБОДУ!!! Другим речима, КОМУНИСТИЧКИ УСТАНАК У СРБИЈИ 1941. ГОДИНЕ СУ НАЈДИРЕКТНИЈЕ ПОТПОМОГЛИ, А ВЕРОВАТНО И КОМПЛЕТНО ОРГАНИЗОВАЛИ САМИ НЕМЦИ!!! И како су онда ти “Шпанци”, по свом доласку у Србију, започели ту своју “борбу против окупатора”. Тако што је “легендарни” Жикица Јовановић – Шпанац у Белој Цркви убио не два Немца, већ ДВА НЕНАОРУЖАНА СРПСКА ЖАНДАРМА! Прави “анти-фашисти”, нема шта!

Очигледно, прави циљ Титовог комунистичког антисрпског и про-немачког контра-устанка никад и није била истинска борба против Немаца и против окупације, већ је његов првенствени циљ био изазивање забуне, поделе и раздора у српском народу, са крајњим циљем креирања предуслова за избијање грађанског рата између самих Срба, што би силно помогло Немцима у гушењу Михаиловићевог устанка и успут им дало изговор за спровођење своје унапред дизајниране, монструозно геноцидне и у историји незабележене политике репресалија под мотом: “СТО СРПСКИХ ГЛАВА ЗА ЈЕДНУ НЕМАЧКУ”!

Управо због свог родољубља и историјске укорењености у српској вишевековној ослободилачкој традицији, која је свој победоносни врхунац имала у ослободилачким ратовима њихових очева против Турске, Бугарске, АустроУгарске и Немачке у периоду 1912-1918. српске патриоте у редовима јединица Драже Михаиловића су представљале током целог Другог светског рата највећи и најснажнији ослободилачки покрет на Балкану, док је за комунисте у исто време Дражин покрет представљао убедљиво најважнијег и најзначајнијег противника, много важнијег и значајнијег чак и од самих Немаца! Немци су, међутим, добро знали одакле им прети права опасност, па су много више зазирали од Дражиних људи него од партизана, што је заправо и крајње логично! То комунистичко-титоистичко патолошко анти-српство је ишло дотле да је Тито 1944. године, кад су партизани ушли у Србију из Босне са намером да се споје са Црвеном армијом, издао наређење својим јединицама да У СРБИЈИ УОПШТЕ НЕ НАПАДАЈУ НЕМЦЕ, који су се тада повлачили из Грчке, ВЕЋ ДА ИСКЉУЧИВО ВОДЕ РАТ ПРОТИВ ДРАЖИНИХ ЉУДИ!!! Сасвим је оправдано поставити питање о каквом се то “партизанском ослобађању Србије 1944. године” може уопште говорити, када Титови партизани те године у Србији нису водили ниједну самосталну операцију против окупатора, већ искључиво против Дражиних јединица!?

Треба рећи да је у лето 1941. године Михаиловић дао искрену и нескривену подршку јачању устанка, у уверењу да ће успети да направи некакав споразум са комунистима о заједничкој борби против окупатора. Краљевина Југославија је уочи напада од 6. априла 1941. потпуно нормализовала своје односе са Совјетским Савезом и Михаиловић је за своје потенцијалне савезнике сматрао све оне који су се борили против истог непријатеља. Због тога је он још од пре рата плански одржавао контакте са социјалдемократама и социјалистима, а од јуна 1941. и са самим Стаљином. У исто време, Стаљин је био веома заинтересован да се сви српски устаници уједине, јер је вероватно већ тада подозревао да је Тито у ствари подметнути немачки агент и да се у његову лојалност не може поуздати! (Непобитне доказе да је то заиста тако Совјети су добили најкасније 1945. из заробљених немачких архива и то је сигурно био главни разлог за Резолуцију Информбироа у лето 1948. и оптужбе упућене Титу за “ревизионизам” и “служење интересима империјализма”, али и за обрачун са Георги Димитровим, који је такође био убачени немачки агент у Коминтерни!)

Тако је у септембру 1941. године, на Стаљиново инсистирање и уз Титово противљење, у Столицама организован познати састанак између Драже и Тита о перспективама и облицима евентуалне трајније сарадње између два устаничка покрета. На том састанку Дража је имао два кључна предлога који су за њега били од прворазредног значаја. Дража је, наиме, Титу предложио једну веома логичну ствар, а то је да два устаничка покрета оснују неку врсту заједничке врховне команде и на тај начин успоставе неопходну координацију својих јединица на терену у борби против заједничког непријатеља. Други Дражин предлог је био да четничке јединице, у име геста добре воље и дотадашњег ратног савезништва, добију одређену испоруку наоружања из фабрике оружја у Ужицу, која је тада била под комунистичком контролом. Тито је оба предлога глатко одбио и тиме потпуно открио карте! Наиме, закључци су веома јасни. Ако Тито не жели да води заједнички рат са Дражом против Немаца, онда његов “устанак” заправо и није био замишљен као било какав ослободилачки устанак против окупације, већ првенствено као ПОКУШАЈ ДИЗАЊА КОМУНИСТИЧКЕ РЕВОЛУЦИЈЕ са идејом започињања међусрпског грађанског рата и то управо организацијом напада на Дражине јединице! Одбијање другог Дражиног предлога је исто тако јасно показало да Тито и комунисти уопште не виде Михаиловићеве јединице као своје савезнике, већ да их искључиво сматрају за своје будуће противнике!

После тог састанка Дражи је постало кристално јасно шта мора да предузме. Он је под хитно морао да измени двоструко негативну ситуацију у којој се налазио његов покрет на терену, јер су с једне стране комунисти нападали Немце, привлачили добровољце и тако јачали своје редове за предстојећи обрачун са четницима, док су се Немци светили хапшењем и стрељањем хиљада талаца, махом образованих, угледних и краљевини лојалних Срба – Дражиних симпатизера! После састанка у Столицама, где је Тито отворио карте и јасно показао своју намеру да самостално води партизане у будућем обрачуну за власт, Дража заправо и није имао избора! Партизани су под хитно морали бити елиминисани из Србије, јер су очито представљали много већу претњу за српски народ и српске устанике него за Немце!

У то време Дражин углед као првог европског антифашисте и највећег устаника против нацизма и фашизма у поробљеној Европи је међу савезницима толико порастао, да је крајем 1941. године изабран за “Тајмову” личност те године у свету! У то исто време са Титом и његовим партизанима чак ни Стаљин није желео претерано да се петља.

Генерал Драгољуб-Дража Михаиловић

Међутим, почетком 1942. године, после слома устанка у Србији, Дража је био суочен са бруталном чињеницом да су Немци владали целом Европом, да су стигли до Москве и Лењинграда и да им ни Велика Британија, а ни огромни Совјетски Савез нису могли ништа. Њему је било јасно да би даље отворено оружано супротстављање окупаторима, уз геноцидну одмазду “100 за 1” (једино у Србији у целој окупираној Европи!), са немачким затворима препуним његових људи и без икакве наде у било какву значајнију помоћ од стране савезника у догледно време, само значило неминовно и бесмислено уништење његове организације од стране Немаца. Зато је он усвојио истовремено и једино логичну и мудру стратегију да се привремено примири, док се опште околности не промене.

Дражина ратна стратегија се најлакше може схватити из чињенице да је он за све време рата веома избегавао да шаље своје јединице ван Србије и Црне Горе и то је чинио само у изузетним приликама. Наиме, његова ратна предвиђања су се на бриљантан начин остварила 1943. године! Када су се савезници искрцали у Италији, било је сасвим очигледно да ће после капитулације Италије и њеног избацивања из рата, инвазија на Балкан бити најлогичнија војна опција. Управо зато је Дража током целог рата за свој примарни војни циљ имао суверену контролу на компактној српској територији од црногорске обале и Херцеговине до Београда и концентрацију својих јединица на том простору! Наиме, инвазија савезника у Црној Гори или средњој Далмацији, подржана акцијама четника у немачкој позадини, била би у стању да у веома кратком року избије на обале Саве и Дунава и тако угрози све главне немачке комуникације у југоисточној и централној Европи! Не треба бити превише мудар па видети да би такав развој догађаја довео цео немачки Источни фронт у стратешки неодрживу позицију и да би то водило много бржем слому Трећег Рајха од оног који се заправо десио.

У исто време, суочен са реалном могућношћу савезничке инвазије у Далмацији, која би по његовој процени одлучујуће ојачала Дражине снаге и у потпуности разоткрила његову игру, приказујући га у правом светлу као подметнутог немачког агента, Тито у првој половини 1943. организује интензивне и веома озбиљне преговоре са усташама и Немцима у Сарајеву и Загребу око партизанског сепаратног примирја. Главни војно-политички циљ тих преговора, у којима су главни главни партизански преговарачи били Владимир Велебит и Милован Ђилас, било је постизање пакта о ненападању између партизана и Немаца у случају савезничке инвазије у Далмацији, којим би се Титови партизани практично сврстали на страну сила Осовине, јер би несмањеним интензитетом наставили своју борбу против четника! После многих предлога и контра-предлога, Хитлер је на крају одустао од склапања споразума са Титом, јер му је он у међувремену постао непотребан, пошто је из савезничких операција у Италији увидео да од претпостављане савезничке инвазије на Балкану неће бити ништа.

Међутим, један бизаран, али истовремено и веома индикативан податак нам открива колико је велико узајамно поверење постојало током Другог светског рата између врха КПЈ и високих нацистичких официра, њихових партнера у преговорима. Наиме, Велебит и Ђилас су током преговора у Загребу БИЛИ НЕ САМО ЛИЧНИ ГОСТИ НЕМАЧКОГ ГЕНЕРАЛА ГЛЕЗА ФОН ХОРСТЕНАУА, ВЕЋ СУ И СПАВАЛИ У ЊЕГОВОМ СТАНУ ТОКОМ ЦЕЛОКУПНИХ ПРЕГОВОРА!!! Непосредно затим Фон Хорстенау је направио и Хитлеру проследио свој предлог о промени немачке политике на Балкану у циљу смиривања устанка, који је Хитлер глатко одбио. Међутим, нема ни најмање сумње да је на идеју да створи тај план Фон Хорстенау дошао после искреног и пријатељског разговора са Титовим емисарима!

Управо тада Британска обавештајна служба, којој је у том историјском тренутку на челу стајао нико други него НАЈВЕЋИ И НАЈУСПЕШНИЈИ КОМУНИСТИЧКИ ШПИЈУН У ИСТОРИЈИ – КИМ ФИЛБИ ЛИЧНО (а што никако не може бити случајност!), почиње кључну пропагандну офанзиву, чији успех је заправо и одлучио исход Другог светског рата у Југославији и на Балкану! Циљ те пропагандне кампање је било дискредитовање Драже и његових бораца оптужбама за “колаборацију са Немцима”, управо онда када су Тито и комунисти били до гуше у преговорима о сепаратном примирју са тим истим Немцима!?

Дакле, како нам “званична историја” каже, Дража Михаиловић је 1941. био велики и неспорни борац против нацизма и фашизма, који се те 1941. године заједно са партизанима жестоко борио против Немаца, и то управо онда када су савезници на свим фронтовима убедљиво губили рат и када око Србије на две хиљаде километара унаоколо није било ниједног савезничког војника. А онда та иста (комунистичка и лажна) “званична историја” тврди да је тај исти Дража 1943. године, у ситуацији када су огромне савезничке снаге стигле у јужну Италију на само стотинак километара од црногорске обале, решио да промени страну и постане “издајник” и “колаборациониста”, баш у тренутку када је капитулација Италије постала извесна ствар, а Немци на свим фронтовима доживели преломне поразе и почели да губе рат?! Ма није него! Да би иронија била већа и Дража и његове јединице су управо тада чинили све да припреме терен за претпостављано савезничко искрцавање на Јадранској обали.

Коначни резултат знамо. Филби и Тито су победили, док су западни савезници урадили најнелогичнију ствар са становишта војне стратегије – дезангажовали се у Италији зарад много, много ризичније операције у Нормандији. Званично “објашњење” које се обично може чути за ово је да је Черчил наводно “постао веома забринут да би Хитлер убрзо могао имати атомску бомбу”, па се зато наводно одлучио за директни напад на Немачку преко Француске, уместо индиректног пута до победе инвазијом на Балкан. Шта је проблем са таквим “објашњењем”? Па чињеница да Руси 1944. године нису своју примарну офанзиву усмерили преко Белорусије и Пољске на Берлин, што би било логично ако бисмо прихватили ово “објашњење” као истинито, већ су управо ПОЈУРИЛИ НА БАЛКАН!

Паралелно дезангажовање западних савезника у Италији и убрзано напредовање Црвене армије на Балкан током 1944. непогрешиво указују на постојање тајног договора између Черчила, Рузвелта и Стаљина склопљеног највероватније у Техерану новембра 1943. у вези поделе интересних сфера у Европи. А прави креатори таквог развоја догађаја су били по Србе фатални КИМ ФИЛБИ и његови ментори, који су га на то место свесно поставили!

А да би цео циркус био комплетан, 1944. године је чак и сам Краљ Петар II преко радија изјавио своје дивљење и неизмерну лојалност другу Титу и његовим партизанима, изабравши га за “премијера коалиционе владе”, тог истог Тита који му је у Јајцу новембра 1943. трајно забранио повратак у Југославију! Краљ је у тој својој неизмерно срамној поруци позвао све у Југославији да оставе Дражу и окрену се Титу. То је за резултат имало да је у року од само 7 дана после тога ПРЕКО 300 ОФИЦИРА ЈУГОСЛОВЕНСКЕ ВОЈСКЕ У ОТАЏБИНИ ИЗВРШИЛО САМОУБИСТВО!!! Та чињеница, а и каснија трагична судбина самог Драже Михаиловића, управо због тог прогласа и касније крајње непринципијелне промене политике, бацају велику љагу на бившег Краља и његову владу! Срби су од Петра II и његове владе у Лондону могли свашта да очекују, али сигурно не да 1944. године крену хорски да певају: “Друже Тито ми ти се кунемо, да са твога пута не скренемо...”

Тако је, дакле, Дража постао “издајник”, а Тито “ослободилац”. Занимљив детаљ који нам пуно говори је податак да је већ помињани усташки генерал Славко Штанцер, када су га крајем Другог светског рата заробили партизани, позвао на своје познанство са Титом и затражио да му се омогући контакт с њим. Међутим, кад је сазнао о коме се ради и шта то Штанцер жели, Тито је без тренутка размишљања наредио да и Штанцер и сви заробљени с њим буду стрељани по кратком поступку! Очигледно, будућем “великом вођи” нису требали непријатни сведоци. Баш као што је јако непријатан сведок био и главни лиферант Срба у концлогоре и кључни немачки обавештајац на Балкану по имену – Курт Валдхајм! Комунисти су га прогласили за ратног злочинца, али кад је после постао Генерални секретар УН ћутали су о томе “к'о рибе”. Како је знао апсолутно све, Валдхајм је заиста свашта могао истртљати!

Дакле, из данашње перспективе гледано, једини ко с правом може да носи титулу истинског антифашисте у Југославији током Другог светског рата је управо од западних “савезника” бескрупулозно продани и издани српски јунак Драгољуб-Дража Михаиловић, човек који је све до самог краја остао веран својој земљи и свом народу! С друге стране, многобројни високи комунистички руководиоци су после “ослобођења” Србије починили стравичне злочине над њеним грађанима, убивши по неким проценама између 80 000 и 100 000 већином невиних људи, за које се ни до дан-данас поуздано не зна ни како су завршили, ни где су све покопани! Вероватно не треба посебно наглашавати чињеницу да НИЈЕДАН титоистички џелат и ратни злочинац НИКАД НИЈЕ ОДГОВАРАО ЗА ПОЧИЊЕНЕ ЗЛОЧИНЕ!

Тито

Титу, човеку са сто лица, истинској енигми и шпијуну века без имена и презимена, који нема за ког није радио и са ким тикве није садио, и који је за своје опраштање ратне одштете и друге дугогодишње јавне и тајне услуге Немачкој од самих Немаца добио њихово НАЈВИШЕ ОДЛИКОВАЊЕ, стицајем околности је 1980. године приређена савршено одговарајућа “сахрана”, иначе највећа у модерној историји по броју присутних страних шефова држава или влада. Врхунска иронија, сасвим у складу са целокупним Титовим животом, је била у томе да се преко стотину председника, премијера и министара иностраних послова на тој “сахрани”, уместо Титу КЛАЊАЛО ПРАЗНОМ КОВЧЕГУ, јер Тита на тој церемонији, наравно НИЈЕ НИ БИЛО!!! То је заиста била најдојстојнија могућа “сахрана” истинске политичке фатаморгане, човека који је свој читав живот проживео под потпуно лажним идентитетом и коме је лична промоција увек била на првом месту! Он је наивни народ на Балкану и широм света успешно залуђивао деценијама и на крају их све, укључујући ту и све своје дугогодишње саборце Србе и своју жену Српкињу, превео жедне преко воде, не остављајући иза себе апсолутно ништа осим гомиле лажи, празних фраза и безвредних илузија!

После свега, наивним Југословенима није остало ништа друго, него да се са носталгијом сећају својих “лепих живота” у земљи која је у суштини била једна виртуелна, холограмска пројекција, створена и одржавана искључиво у циљу задовољења енормног ега њеног вође. Наравно, сва Титова “велика дела” су се после његове смрти сама од себе урушила као куле од карата, јер у суштини и нису била створена да трају дуже од њега. Све шрафове те “дивне Југославије” увек је у својим рукама држао искључиво Тито, а кад је њега нестало, више није било и НИЈЕ ТРЕБАЛО ДА БУДЕ икога ко би све те силне разасуте шрафове био у стању да сакупи! Слободан Милошевић је касно пробао нешто да уради, али га је католичко-аустроугарска коалиција из иностранства и западног дела Југославије у томе онемогућила. На крају, Југословенима од Тита није остало ништа осим његовог надимка, златним словима исписаног на његовом “гробу” у Ужичкој улици у Београду. Тито је, међутим, и у смрти остао веран себи и дао најдостојнији завршетак овој фасцинантној причи о највећем политичком холограму икад креираном у историји, јер ОН УОПШТЕ НИЈЕ САХРАЊЕН У БЕОГРАДУ!!! У Београду се налази само ПРАЗАН ГРОБ, док је Тито сахрањен на много логичнијем месту – У ВАТИКАНУ, управо зато што је целог свог живота БИО И ОСТАО ВРХУНСКИ АУСТРОУГАРСКО-НЕМАЧКИ И КАТОЛИЧКИ АГЕНТ!!!

фуснота

[1] Церска битка, која представља класичан пример битке у изненадном сусрету, била је прва велика битка између Савезничких снага и Централних сила током Првог светског рата и прва велика савезничка победа у њему. Вођена је током августа месеца 1914. године, кратко после аустро-угарске објаве рата Србији 28. јула 1914. године и објава рата између свих великих европских сила које су следиле после тога почетком августа исте године. Битка је започела 12. августа аустро-угарским форсирањем Дрине, граничне реке између Србије и Босне и Херцеговине. У својим ратним плановима српска Врховна команда је очекивала да главни непријатељски удар дође са севера, преко река Саве и Дунава и у првом тренутку је сматрала овај напад са запада за најобичнију диверзију. Међутим, када се мало касније уверила да је то заиста напад непријатељске главнине, усмерен према граду Ваљеву у западној Србији, наредила је генералу Степи Степановићу, команданту најближе српске армије – Друге, да са својим јединицама удари у бок непријатељске колоне и заузме стратешки важну планину Цер, велику природну препреку на правцу кретања агресора. Међутим, због споријег напредовања непријатеља од очекиваног, битка је започела у ноћи између 15. и 16. августа као изненадни окршај на обронцима планине у близини села Текериш, кад су српске претходнице нехотице набасале на уснуле непријатељске јединице, погрешно мислећи да је то неки српски логор. Током следећа 24 сата обе армијске колоне су се у потпуности развиле и укључиле у борбу, тако да се иницијална чарка убрзо претворила у жестоку фронталну битку за све планинске врхове. Током неколико следећих дана, услед бројних напада и контранапада, ти врхови су више пута мењали страну. Коначни исход битке је решен 20. августа, када су Срби, у храбром и одлучујућем јуришу, освојили утврђено непријатељско упориште на највишем врху Цера. Следећег дана Аустро-Угари су почели да се повлаче назад преко реке Дрине у Босну и Херцеговину, да би цела битка била окончана 24. августа 1914. године, када су и последње непријатељске јединице у северном сектору око Шапца протеране са територије Србије. За своје одлучно, надахнуто и веома успешно командовање током Церске битке генерал Степа Степановић је унапређен у највиши српски војни чин – чин Војводе. Одговарајућа западна војна титула највишем српском војном чину Војводе (буквално: “вођа армије”, “војсковођа”) била би Фелдмаршал, зато што је та српска војна титула била резервисана само за најспособније и најуспешније генерале и додељивана искључиво за изузетна достигнућа у рату. Ову српску војну титулу не треба мешати са титулом Четничког Војводе, која је била резервисана за вође српских устаника, учесника герилског рата против било какве стране окупације српских земаља.

[2] Током повлачења српске војске Краљ Петар I Карађорђевић, у пратњи свога сина Принца-Регента Александра I Карађорђевића – вршиоца дужности Врховног команданта свих српских снага током Првог светског рата, лично је посетио прве линије фронта. Тамо је деморалисаним српским војницима одржао овај изузетни говор, који за сва времена остаје као једно од најупечатљивијих сведочанстава о епској и херојској српској борби током Првог светског рата:

“Децо, ви сте се током последње две године јуначки борили против Турака, Бугара и Албанаца, савладавајући притом огромне тешкоће. Ви сте поразили све своје непријатеље и тиме свом оружју и себи обезбедили вечну славу. Ви се сад овде већ четири месеца борите против новог непријатеља, јачег, боље опремљеног и вишеструко бројнијег.

Хероји, ви сте исцрпљени због ваших надљудских напора и желите да одете својим кућама и видите ваше жене и децу. Они, са њихове стране, дрхте и плачу, чекајући на вас. Али ви сте сада потребни вашој земљи и заклели сте се да ћете се за њу борити до последње капи своје крви. Али, ја вас разумем. Ваше жеље и жеље ваших најдражих су оправдане.

Због тога ја свечано ослобађам заклетве све оне који желе да се врате својим кућама. Нека им Бог не рачуна такав поступак као грех. Ви можете да се вратите својим кућама и ја вам дајем реч да се ништа неће догодити онима који одлуче да тако ураде.

Ја, ваш стари пријатељ, остајем овде да умрем у рововима са својим синовима! Непријатељ који жели да освоји Србију моћи ће то да уради само преко мртвих тела вашег Краља и његових синова!”

Од тог тренутка, па све до краја битке, апсолутно ниједан српски војник није напустио, нити чак затражио допуштење да напусти своју јединицу.

[3] Одговарајућа западна војна титула највишем српском војном чину Војводе (буквално: “вођа армије”, “војсковођа”) била би Фелдмаршал, зато што је та српска војна титула била резервисана само за најспособније и најуспешније генерале и додељивана искључиво за изузетна достигнућа у рату. Ову српску војну титулу не треба мешати са титулом Четничког Војводе, која је била резервисана за вође српских устаника, учесника герилског рата против било какве стране окупације српских земаља.

[4] Ма како то необично могло изгледати, исход Колубарске битке имао је индиректан, али и непорецив утицај на ток и исход целокупног Првог светског рата! Наиме, после ње су симпатије за српску ствар порасле широм света и свако је могао јасно да види да је катастрофални аустро-угарски пораз у овој бици широм отворио врата стварању слободне и уједињене државе Јужних Словена на Балкану. Овакав исход битке је исто тако свим Србима улио чврсту веру да је коначна победа у рату против Аустро-Угарске не само могућа, него и вероватна. У исто време, трудећи се да попуни своје проређене војне редове, Влада Краљевине Србије је почела да мобилише одушевљене добровољце са територија Косова и Метохије и Македоније, ослобођених током Балканских ратова, као и из редова Срба и других Јужних Словена који су живели у иностранству. У том циљу је српска Влада, непосредно по завршетку Колубарске битке, издала познату Нишку декларацију (названу тако јер је тада српска Влада заседала у Нишу, а не у Београду) у којој је по први пут јавно обзнанила да су њени крајњи ратни циљеви ослобођење свих Јужних Словена и стварање њихове заједничке државе. Када су у јесен 1915. године, неупоредиво бројније аустро-угарске, немачке и бугарске снаге поново напале Србију, овог пута са три стране и окупирале је, таква вера у коначну победу и наведена декларација су били главни разлози за српског Краља и његову Владу да одлуче да не капитулирају, већ да наставе борбу. У касну јесен и зиму 1915/1916. године они су се са својом војском и хиљадама цивила повукли из Србије према Медитеранској обали и острву Крф, изводећи притом епски марш преко високих и залеђених албанских планина. Касније ће се показати да је овај историјски марш био од великог значаја за исход целокупног Првог светског рата! Због њега је српска армија остала на бојишту као активна борбена сила, која је касније била у стању да поново “устане из мртвих” и у септембру и октобру 1918. године зада одлучујући ударац Централним силама још једном изузетном офанзивом – пробојем Солунског фронта! Током те операције српске јединице су представљале сам врх савезничког клина! У том смислу су посебно импресивна достигнућа српске Прве армије под командом генерала Петра Бојовића и под супервизијом Војводе Живојина Мишића, који је тада обављао дужност врховног српског представника при Здруженој савезничкој команди за цео Солунски фронт. Рапидно напредовање српске Прве армије и блиски и неуморни прогон непријатеља, који се дао у бекство, резултирали су у напредовању српске пешадије од 15 до 30 километара на дан, и то из дана у дан! У једном тренутку српска Прва армија је била скоро 200 километара испред било које друге јединице савезничке пешадије! Овај изузетни темпо српског напредовања, који је само савезничка коњица била у стању да прати, спречио је све покушаје Централних сила да стабилизују фронт и приморао Бугарску и Аустро-Угарску на брзе капитулације. Схватајући безнадежност ситуације по Централне силе после капитулације Бугарске, огорчени немачки Кајзер Вилхелм II је послао љутити телеграм бугарском Краљу Фердинанду, завршавајући га следећим речима: “Тих шездесет хиљада Срба је одлучило исход целог рата. Каква срамота!”, и у октобру 1918. године понудио примирје Савезницима. За своје изузетно командовање, како током пробоја Солунског фронта, тако и током блиског и неуморног прогона деморалисаног непријатеља до његове коначне предаје, генерал Петар Бојовић је унапређен у највиши српски војни чин – чин Војводе.

CIP - Каталогизација у публикацији

Народна библиотека Србије, Београд

821.163.41-94

КАПЕТАНОВИЋ, Армин, 1960-

Кључеви српске историје / Армин

Капетановић. - Београд : Пешић и синови, 2013

(Београд : Атеље Сава). - 132 стр. : илустр.

; 21 cm. - (Библиотека Трагом Словена /

[Пешић и синови, Београд] ; књ. 59)

Тираж 500.

ISBN 978-86-7540-177-3

COBISS.SR-ID 200841740